Perheeni on kotoisin Irakista. Kun tulimme Saksaan, olin viisivuotias.
Tulimme Saksaan sodan takia.
Irak ei ollut enää turvallinen meille.
KUINKA RATKAISTA MAAHANMUUTON HAASTE?
En ymmärtänyt, minne olimme menossa.
Minulle ei kerrottu poliisin takia. Se oli vain liian vaarallista.
Kun tulimme Saksaan, siellä ei ollut pakolaisten avustusjärjestöjä.
Minut vain laitettiin päiväkotiin.
Olin todella peloissani, koska olin epätoivoinen perheeni takia.
Olin ihmisten kanssa, joiden kieltä en ymmärtänyt, enkä tiennyt, missä olin.
Menin kouluun tietämättä yhtään saksankielistä sanaa ja -
tietämättä mitään järjestelmästä. Miten se toimii?
En ymmärtänyt mitään, mutta olin itsepäinen.
Opin saksaa, koska luin paljon saksankielisiä kirjoja.
Katsoin paljon saksalaista televisiota. Ja ajan myötä opin puhumaan saksaa.
Arvosanani paranivat, -
koska ainoa asia, joka huononsi arvosanojani, oli kielitaitoni.
Olin täysin integroitunut luokkaani ja kouluuni.
Minulla oli ystäviä. He kävivät meillä ja minä kävin heillä.
Kaikki oli aivan täydellistä, kunnes meidän piti muuttaa.
Muutimme Stuttgartiin, ja kaikki muuttui.
Vuosina 2014 ja 2015 -
Saksaan tuli paljon maahanmuuttajia.
Olin tekemisissä monien nuorten maahanmuuttajien kanssa.
Ilmeni ongelma: Kun monet nuorista maahanmuuttajista -
saivat turvapaikanhakijan aseman ja asuivat virallisesti maassa, -
he eivät meinanneet saada asuntoa.
Kokoonnuimme kotikylässäni Korntalissa -
vapaaehtoisina miettimään, -
mitä voisimme tehdä näiden nuorten hyväksi.
Monet nuorista tulevat maahan alaikäisinä, -
ja valtio huolehtii kaikesta.
Kun he täyttävät 18, he jäävät oman onnensa nojaan.
Siksi mietimme, mitä voisimme tehdä huolehtiaksemme -
niistä nuorista, jotka ovat yli 18-vuotiaita.
Saimme hyvin nopeasti ajatuksen vuokrata asunto, -
jossa on monta huonetta.
Aloitimme vuonna 2016 -
pääasiassa Syyriasta ja Afganistanista tulleiden kanssa.
Vuonna 2018 painopiste siirtyi Afrikan maihin.
Ensimmäinen tavoitteemme oli vuokrata heille koti.
Kaikki he tulevat kulttuureista, joissa perhe on iso asia.
Tavoitteemme on siis olla eräänlainen saksalainen perhe heille.
Tällä hetkellä meillä on 14 paikkaa.
Suunnittelemme ensimmäisen vuoden niin, että he viihtyvät meillä, -
sisäistävät, missä he ovat, ja oppivat kielen hyvin.
Toisena vuonna kehitämme heidän kanssaan elämänsuunnitelman, -
mitä he voisivat tehdä tulevaisuudessa.
Sitten etsimme heille työpaikan.
Näin he aloittavat tulevaisuutensa kanssamme -
ja lähtevät jatkamaan elämäänsä.
Tämän kautta nuoret oppivat saksalaista työetiikkaa, -
koska se on jo kulttuuri itsessään.
Koska tulevaisuudessakin he joutuvat työskentelemään jossakin, -
heidän täytyy aloittaa jostain.
Etsimme työpaikkoja alueeltamme ja soitimme sinne, -
voivatko nuoremme tulla sinne työharjoitteluun.
Ja kaikki nuoremme, jotka menivät harjoitteluun, -
esimerkiksi automekaanikoksi tai puusepäksi, onnistuivat.
Niinpä hankkeemme ei auta vain maahanmuuttajia.
Se auttaa myös yhteiskuntaa.
Se osoittaa yhteiskunnalle, että kotouttaminen voi toimia.
Se on kovaa työtä, mutta se ei ole mahdotonta.
Aluksi heidän pitää asettua aloilleen, -
jotta he voivat myös käsitellä menneisyyttään.
Suurin osa heistä on kärsinyt suuria suruja.
Näimme rannassa veneen. Se oli vene, joka lähti ennen meitä.
Veneessä olleet ihmiset eivät selvinneet.
Heidän veneensä oli romahtanut jokeen.
Ihmiset alkoivat itkeä, koska ikinä ei tiedä, mitä itselle tapahtuu.
He työnsivät meidät yöhön. Laskeuduimme jokeen.
Me vain jatkoimme matkaa, en tiedä, montako kilometriä.
Saavuimme Välimerelle, ja vietimme melkein päivän merellä.
Olimme siellä, ja sitten tuli vene.
Se taisi olla Skotlannista, luulisin.
He veivät meidät ensin Italiaan.
He puhuvat kauheista hetkistä.
Esimerkiksi yksi kertoi minulle, että istui veneessä Välimerellä.
Ympärillä pimeässä yössä istui muita ihmisiä.
Jotkut hänen vierestään putosivat veteen, -
ja heitä ei näkynyt enää koskaan.
Eikä hän voi unohtaa sitä. Toinen kertoi minulle, -
että oli mennyt aavikon läpi viikon.
Hän lähti karavaanissa, joka kulki hyvin nopeasti.
En tiennyt niiden menevän niin nopeasti.
Heidän piti istua ja pitää kiinni, etteivät he putoaisi.
Tämä on suurin ongelma: he kohtaavat kuoleman ja -
ankaria johtajia, eivätkä voi unohtaa sitä.
He sanovat, että jos he ovat hiljaa tai yksin, -
he alkavat miettiä näitä kokemuksia eivätkä voi unohtaa niitä.
Päivänä, jona lähdin, olin onnekas, koska juna pysähtyi, -
mutta poliisit eivät tulleet olinpaikkaani.
He menivät junan etuosaan, eivätkä tulleet taakse, jossa olin.
Sanoin, että ehkä tänään on minun päiväni.
Poliisit lähtivät, juna lähti liikkeelle ja jatkoin matkaa Luganoon.
Minun piti vaihtaa junaa Luganossa matkalla Baseliin.
Eräs juna lähti Baselista Freiburgiin. Astuin junaan ja menin vessaan.
Yritin tarkkailla junan menoa kohti Freiburgia.
Tiesin, että olemme nyt Saksassa. Menin ulos vessasta ja istuin alas.
Freiburgista saavuin Stuttgartiin. Olin siis perillä.
Saavuttuani nukuin kokonaisen päivän.
Minulta otettiin sormenjäljet, nimi ja muita tietoja. He mittasivat pituuteni.
Asuin Sigmaringenissa melkein kahdeksan kuukautta.
Ihmiset yrittivät auttaa, mutta en päässyt kouluun.
En osannut puhua kieltä.
Yksi ystäväni kertoi minulle Kornhausesta, -
että täällä autetaan kotoutumaan.
On käytävä koulua ja opeteltava kieltä ja muuta.
Kiinnostuin paikasta.
Sanoin ystävälleni, että tämä on hyvä idea, ja minun täytyy kokeilla sitä.
Niin tulin tänne. Puhuin Monican, Stephanin ja Maherin kanssa.
He selittivät minulle säännöt, miten talo toimii, mitä pitää tehdä -
ja muita asioita. He sanoivat: "Selvä, kuulehan. Jos tulet tänne, -
tämä on kuin juna. Me voimme auttaa sinua eteenpäin."
Näen maahanmuuton lisääntyneen koulussani ja muissakin kouluissa.
Tärkein kysymys maahanmuutossa on, -
että lasten tulee oppia saksaa mahdollisimman nopeasti.
Tämä on mielestäni avainkysymys.
Kotoutuminen ei ole sulautumista, mutta ei myöskään rinnakkaisrakenne.
Mitä se sitten on? Minulle maahanmuuttajana -
kotoutuminen on paikkansa löytämistä yhteiskunnassa.
Tarvitsen jonkun kertomaan, mitkä ovat velvollisuuteni -
kansalaisena Saksassa, ja mitkä ovat oikeuteni.
Ja voin vaatia oikeuksiani vain, kun täytän velvollisuuteni.
Epäilen suuresti tapaa, -
jolla Saksan hallitus on käsitellyt kotouttamiskysymystä.
Kotouttamiskursseilla opetetaan kieltä, mikä on hyvä.
Mutta on puututtava myös kulttuuriin.
Rehellisesti sanottuna -
en ole koskaan kokenut syrjintää kenenkään saksalaisen taholta.
En suoranaista syrjintää.
Koin syrjintää omalta väeltäni, Lähi-idän ihmisiltä, -
jotka ovat muslimeja, eivätkä ymmärtäneet, -
miten joku Lähi-idästä tullut voi olla kristitty.
Läpi kouluvuosieni minua kiusattiin, koska olin kristitty Lähi-idästä.
Kaikki kiusaajat olivat Lähi-idästä.
Saksalaiset eivät siis mielestäni oikeastaan syrji pakolaisia, -
jos he näkevät, että he ovat todella halukkaita elämään täällä Saksassa, -
kunnioittavat Saksan lakia, ja yrittävät löytää työpaikan -
ja hyväksyvät Saksassa olevan uskonnon.
Joidenkin kansallisuuksien on helpompaa sopeutua Saksaan, -
koska heidän ajattelutapansa muistuttaa saksalaisten tapaa ajatella.
Mutta Lähi-idästä tulevilla on täysin eri ajattelutapa -
ja se tekee kotoutumisesta vähän vaikeaa.
On vielä eräs seikka.
Lähi-idästä tulevat kristityt ovat ajattelutavaltaan lähellä saksalaisia,
kun taas Lähi-idästä tulevilla muslimeilla -
uskonto vaikuttaa heidän koko ajattelutapaansa.
Olen muslimi. Vanhempamme opettavat, -
että tulipa vastaan mitä tahansa, muslimin täytyy keskittyä uskontoonsa.
Täytyy rukoilla viisi kertaa päivässä.
En siis tiedä, miten sen sanoisi, -
mutta uskonnon täytyy olla ykkösprioriteetti ennen mitään muuta.
Me tiedämme sen. Kuten sanoin, uskontomme on meille ykkösprioriteetti.
Sen jälkeen tulee kaikki muu.
Tiedämme, että uskontoa on kunnioitettava, vaikka mitä tapahtuisi.
Monet ihmiset, ja etenkin hallitus aliarvioi uskonnon roolia.
Meillä on aivan erilaiset uskomukset, -
arvojärjestelmä ja kulttuuri.
Ja ihmiset, jotka ajattelevat, että kotoutuminen on vain ajan kysymys, -
johtavat itseään ja koko yhteiskuntaa harhaan.
On vastuutonta vain avata maa ja sanoa, että olette tervetulleita.
Arabian kielessä sanassa "tervetuloa" on kaksi sanaa.
Se on Ahlan wa Sahlan. Sana Ahlan tarkoittaa perhettä -
ja Sahlan tarkoittaa paikkaa, jossa eläimet syövät ruohoa.
Paimentolaiskontekstissa tässä on kaikki, mitä tarvitaan.
Tarvitaan perhe ja paikka, jossa eläimesi syövät ruohoa.
Kun meille sanotaan; "Ahlan wa Sahlan", ymmärrämme: -
"Ai, olemme osa tätä ja te huolehditte meistä."
Kun sanotte, että olen tervetullut, ette toivota vain minua tervetulleeksi,
vaan myös perheeni ja ystäväni, ja sitten tuon kaikki kotiin.
Tämä on ensimmäinen väärinkäsitys.
On siis vastuutonta kutsua minua, ellei kerro, mikä minua odottaa.
Ei siis voi sanoa "tervetuloa" ja sitten myöhemmin yllättyä.
Luulen, että pakolaisten kohdalla arvomme, -
esimerkiksi rehellisyys tai luotettavuus, -
ja myös demokratiassa eläminen...
Mielestäni on tärkeää, että he hyväksyvät nämä arvot -
ja elävät niiden mukaan.
Suurin osa pakolaisista myös tulee hyvin formatiivisesta kulttuurista.
He kasvoivat kulttuurissa, -
jossa naisella ei ole samaa arvoa kuin miehellä.
Heidän ensimmäinen kohtaaminen naishenkilöiden kanssa Saksassa, -
tai Saatkorn-projektissa, on aina heidän ja minun välinen.
Johdan Saatkorn-projektin arkea -
ja olen se, joka päättää lopulta, voiko henkilö tulla meille vai ei.
Meillä on myös eräs kikka.
Arabiankielinen työntekijämme kutsuu minua aina päälliköksi.
Hän ei kutsu minua nimellä, vaan aina päälliköksi.
Kaikki kuulevat sen ja niinpä he tekevät samalla tavalla.
Näin he oppivat, että myös nainen voi olla päällikkö.
Olemme puhuneet heidän kanssaan eroista -
lännen ja heidän kotimaansa välillä, ja miten naisiin suhtaudutaan.
Kysyn heiltä, aikovatko he ottaa saksalaisen tyttöystävän.
Kaikki vastaavat: "Tietysti.
Voimme jäädä tänne, jos avioidumme saksalaisen kanssa".
Kysyn heiltä myös, -
voivatko he ajatella lyövänsä tyttöä, jos hän ei tottele?
Ja kaikki vastaavat: "Kyllä, totta kai." Sitten sanon heille: -
"Mietittehän sitten sitä, että hän lyö sinua takaisin."
On hyvin tärkeää ymmärtää, -
että ristiriitoja ei voi ratkaista väkivalloin.
Toiseksi on ymmärrettävä tasa-arvo. Miehillä ja naisilla on sama ihmisarvo.
Jos kadulla kävelee nainen keskellä yötä, -
eikä kukaan seuraa häntä, niin he käyttävät tilannetta hyväkseen.
Siksi naisten kimppuun hyökätään.
Meidän täytyy myös tietää, että Euroopan maissa vallitsee laki.
Meidän maissamme meitä hallitsevat heimot, -
klaanit ja uskonnolliset johtajat sekä monet muut asiat.
Esimerkiksi Sudanissa ei ole väliä, kuka olet tai mitä teet.
Vain sillä on merkitystä, mistä olet kotoisin.
Vaikutusvaltaisista perheistä tulevat ovat aina lain yläpuolella.
Meidän pitäisi tietää ennen Eurooppaan tuloa, -
että kaikki ovat lain alaisia, myös poliitikot ja aivan kaikki.
Eurooppalainen yhteiskunta on rakennettu totuuden varaan.
Ja joskus, kun ihmiset kertovat meille totuuden suoraan, loukkaannumme, -
koska tulemme häpeäkulttuurista, -
jossa ihmisiä ei kohdata suoraan eikä asioita sanota nimeltä.
Kulttuurissamme sanotaan usein 'kyllä', mutta tarkoitetaan 'ei'.
Tämä johtuu häpeäorientoituneesta kulttuurista, -
jossa kunnialla on äärimmäisen suuri merkitys.
Monet maahanmuuttajat järkyttyvät, koska eivät voi kontrolloida tyttöjään,
heidän täytettyään 18-vuotta. He eivät voi vain kahlita heitä kotiin.
Ja sitten he ajattelevat: "Voi, he tuovat meille paljon häpeää."
Länsimaisina ihmisinä -
te näette hyvää Lähi-idän pakolaisissa.
Se johtuu ajattelutavastanne.
Ajattelette, että nämä köyhät ihmiset tulevat Saksaan sodan takia, -
tai muusta syystä, ja he tarvitsevat apua.
Meidän on siis kotoutettava heidät ja autettava ja tuettava heitä.
Se on kauniisti ajateltu.
Olen täysin samaa mieltä ja kannatan tätä ajattelua.
Mutta länsimaisten ihmisten täytyy tietää, -
että Lähi-idän ihmiset, erityisesti muslimit, -
eivät ajattele länsimaisista ihmisistä kovin hyvin.
He hymyilevät, mutta puhuvat selkäsi takana sinusta.
Tämä on vain mentaliteetti.
Uskonnon rooli maahanmuutossa on iso kysymys.
Ongelma on, että joskus he haluavat pysyä islamilaisessa tavassa elää.
Ja ongelmaksi nousee se, -
että ehkä saamme rinnakkaiskulttuurin, -
toisen yhteiskunnan. Ja tämä voi tuoda meille ongelmia.
Joskus uskonto voi olla esteenä kotoutumiselle, -
koska islamilainen kulttuuri on niin erilainen -
kuin meidän kristillinen yhteiskuntamme.
Joskus ajattelen, että uskonto on este kotoutumiselle.
Eurooppa on itse asiassa noussut juutalais-kristillisestä uskosta.
Ja poliittisesti hyvin oikealla olevien on ymmärrettävä, -
että vain pelosta käsin toimiminen ei auta meitä.
Viestimme muslimeille on, -
että meidän jumalakuvassamme Jumala on rakkaus.
Me uskomme Jumalaan, joka ei tarvitse ketään puolustamaan itseään.
Uskomme Jumalaan, joka ei lähetä ketään tappamaan ketään.
On tunnustettava, -
että he ottavat uskontonsa paljon vakavammin kuin me saksalaiset.
Niinpä alamme puhua tästä heidän kanssaan heti alusta alkaen.
Kerromme heille, että Saatkorn on rakennettu kristillisten arvojen varaan.
Tämä on meidän mittapuumme, ja heidän on hyväksyttävä se.
Elleivät he pysty siihen, on parempi etteivät tule.
Mutta kun he ovat täällä, tämä pätee.
Meillä asuu hinduja, sekä ihmisiä eri muslimiryhmistä.
Sanomme heille aina, että rakennuksissamme ei sodita.
Puhumme konflikteista. Keskustelemme yhdessä -
ja etsimme ratkaisuja, jotta kaikki voivat elää sovussa.
He voivat elää uskontoaan.
Ja yhdessä rakennamme uuden kulttuurin, -
jossa on elementtejä heidän kulttuureistaan -
ja tietysti pääasiassa saksalaista kulttuuria, koska he asuvat nyt täällä.
Minulle on tärkeää, että he voivat elää Saksassa ja voivat hyvin, -
mutta muistavat myös oman kulttuurinsa arvoja.
Haluamme, että he voivat rakentaa uuden identiteetin.
Yksi tavallinen kysymys heiltä on, -
miksi teemme kaiken tämän heidän puolestaan?
Ja ainoa vastauksemme on: ”Koska Jumala rakastaa meitä, -
me rakastamme teitä ja haluamme että elämästänne tulee hyvää.”
Ja tämä on hyvin vaikuttavaa heille, -
koska me emme ansaitse rahaa tällä työllä.
He alkavat nähdä eron muslimi- uskonnon ja kristinuskon välillä.
Joskus ajattelen, että hallituksen pitäisi toimia samalla tyylillä -
ja istuttaa Saatkorn jokaiseen kaupunkiin.
Siten voitaisiin auttaa paljon enemmän pakolaisia.
Koska lopulta he ovat hyödyllisempiä Saksan kansalaisina -
ja heidän elämästään voi tulla paljon vakaampaa.
Monilla kotoutumiskursseilla -
opitaan itse asiassa vain teoriaa.
Monet ulkomaalaiset istuvat kotoutumiskursseilla -
vain yhdestä syystä. Sillä jos he eivät tee niin, -
sosiaalinen järjestelmä ei anna heille rahaa.
On hyvin helppoa istua siellä 600 tuntia, -
mutta se ei tarkoita, että he oppisivat jotain.
Siksi ehdotan, että kotoutumisessa olisi myös käytännön puoli.
Olen sitä mieltä, että siihen tulisi liittyä vapaaehtoistyötä.
Niinpä jos menee kielikouluun aamulla, -
illalla menisi vapaaehtoiseksi -
esimerkiksi kylänsä vanhainkotiin palvelemaan vanhuksia.
Siellä oppisi myös kieltä paremmin.
On väärin nähdä maahanmuutto- kysymys vain ongelmana.
Siinä on paljon hyvääkin.
Aiheesta on puhuttava, koska monet Euroopassa ovat naiiveja.
Haluan jäädä tänne, valmistua talonrakentajaksi, -
työskennellä ravintolassa tai leipurina.
Nyt minulla on jo kokemusta nuudeleiden tekemisestä, -
koska olen ollut täällä pidempään.
Haluaisin olla töissä ravintolassa, ja tehdä nuudeleita tai muuta.
Tätä minä haluan. Haluan olla täällä.
Tulevaisuuteni riippuu siitä, sallitaanko minun olla täällä.
On hyvin tärkeää mennä kouluun, -
jotta voin kommunikoida ihmisten kanssa. On osattava kieli.
Kielen voimaa ei pidä koskaan aliarvioida.
Jos ei puhu maan kieltä, jossa asuu, ei voi kotoutua.
Silloin ei voi kommunikoida ihmisten kanssa, eikä työskennellä missään.
Ei voi käydä ostoksilla puhumatta kieltä.
Joten kieli on tärkein asia, -
jos haluaa kotoutua tai muuttaa mihin tahansa maahan.
Nämä ihmiset kannustavat minua.
He sanovat, että minun pitää mennä kouluun ja kokeisiin.
Kun pääsen läpi, he sanovat: ”Okei, olet oikein hyvä.
Jos jatkat pidemmälle, voit saada enemmän tulevaisuudessa.”