Toisen maailmansodan aikana Saksalla oli -
yli 13 miljoonan sotilaan armeija.
Sodan loputtua sotilaat vaikenivat teoistaan.
Mikä oli vaikenemisen hinta?
MINUN NATSISUKUNI
Olin pitkään psykoterapeuttina sairaalassa.
Työskentelin 50-60-vuotiaiden kanssa.
Ryhmäkeskusteluissa he kertoivat, -
etteivät he kyenneet muodostamaan suhdetta lapsiinsa, -
koska heiltä puuttui siitä oma kokemus.
Voi vain kuvitella, kuinka heidän vanhempansa sodasta palattuaan -
ja tuhansia ihmisiä tapettuaan -
perustivat perheitä kykenemättä luomaan sydämen yhteyttä lapsiinsa.
Materiaalisesti kaikki oli hyvin, mutta tunnetasolla tilanne oli toinen.
Isoisäni oli todella kovasydäminen.
Hän ei pystynyt ilmaisemaan tunteitaan.
Ymmärrän nyt, miksi en lapsena pystynyt halaamaan häntä.
En saanut mitään vastakaikua. Nykyään ymmärrän, -
että lapsuuteni ilmapiiri oli syvästi natsismin kyllästämä.
Isoisäni oli tarkka-ampujana pääkallojoukoissa.
Arkistoista olen selvittänyt paikat, joissa hän palveli Euroopassa.
Ymmärrykseni mukaan hän oli sydämeltään hyvin antisemitistinen, -
mutta vihasi myös muita kansoja.
Hän siirsi tämän germaanisen ajattelutavan perheeseeni.
Minut kasvatettiin siihen, ja ajattelin itse samoin.
Vuonna 1945 tapahtumia ei otettu käsittelyyn.
Sodan jälkeen saksalaiset pitivät itseään uhreina -
ja pysyivät vaiti oman aikansa historiasta.
Juutalaisvihaa ja antisemitismiä ei koskaan käsitelty.
Isämme ja isoisämme pysyivät hiljaa 1980-90-luvuille asti.
Raamattu sanoo selvästi, -
että lapset vaaditaan tilille isiensä synneistä jopa neljänteen polveen asti.
Sillä on vaikutusta meihinkin. Kannamme yhä -
tiettyä kansallissosialismin ja holokaustin taakkaa.
Se näkyy eniten antisemitisminä ja juutalaisvihana, -
joka kasvaa räjähdysmäisesti jopa nuoren sukupolven keskuudessa.
Miksi on näin?
Samaa näkee Saksan lisäksi Englannissa, Puolassa -
ja kaikkialla maailmassa.
Näin on ilmeisesti siksi, ettemme ole tehneet asialle mitään.
Antisemitismiä ei ole käsitelty kirkon piirissä.
Taakkaa on kannettu 2 000 vuoden ajan.
Perheeni asui pikkukaupungissa Puolassa.
Kävimme synagogassa. Emme olleet ortodokseja, -
mutta vietimme juhlapyhät.
Elimme ihan tavallista elämää.
Ensimmäisiä muistojani ovat -
muistot meistä juutalaislapsista kulkemassa kaupungin kaduilla.
Jotkut hieman vanhemmat puolalaislapset ajoivat meitä takaa.
He huusivat: "Zhid!" (Juutalaiset)
"Zhid, Palestina!"
En tajunnut, miksi minut haluttiin Palestiinaan.
Saksan armeija miehitti kaupungin.
Ensimmäiseksi ilmoitettiin, -
että perheenpäiden piti luovuttaa kaikki arvoesineet: -
rahat, hopeat ja kaikki muu vähänkin arvokas.
Viiden-kuuden perheen piti jäädä pakkotyöhön.
Omaa perhettäni kohdeltiin "hyvinä juutalaisina", -
ja meidät lähetettiin kaupungin laitamille rakennukseen, -
jossa istui naisia kutomassa sukkia Saksan armeijalle.
Istuimme siellä ja itkimme.
Emme tienneet, mitä aviomiehille ja isillemme tapahtui.
Äitini isä, Ernst Haman, oli suurperheen kahdestoista lapsi.
Suurperheessä hänellä ei ollut arvoa.
Hän joutui käyttämään veljiensä vanhoja vaatteita.
Jo nuorena hän perehtyi natsi-ideologiaan.
Häntä ei pakotettu siihen, kuten Saksassa on usein kuultu.
Vuosi vuodelta hän syventyi siihen yhä enemmän.
Hän liittyi Hitler-nuoriin.
Isoisästäni tuli parinsadan nuoren johtaja, -
joka koulutti heitä natsi-ideologiaan.
Saksan hallituksen arkistotiedoista isoisäni sotilasajalta käy ilmi, -
että varhain lokakuussa 1939, heti toisen maailmansodan alettua, -
hän oli jo Berliinissä Ase-SS-joukoissa.
Arkistotiedot todistavat, että hän oli liittynyt niihin.
Äitini kertoi, että hän liittyi vapaaehtoisesti.
Pidin meitä oikeasti kristittynä perheenä.
Rakastimme jollain tavalla Israelia.
En tajunnut, että joku meistä voisi olla jollain tapaa sotkeutunut holokaustiin.
Holokaustin aikaan isoisäni kirjoitti kirjoja.
Hän oli pastori.
Isoisäni kuului Saksan armeijaan, -
Wehrmachtiin, Antwerpenissä Belgiassa.
Vuosia sitten tiesin ainoastaan sen, -
mitä perheeni piirissä sanottiin.
Isoisä kirjoitti kirjeitä ja teki toimistotyötä työpöytänsä ääressä.
Siitä ei puhuttu enempää.
Kun hän palasi takaisin, hän ei itsekään puhunut "työstään".
Halusin tutkia sitä.
Kun tajusin, että on tärkeää tehdä jotain, -
etsin käsiini isoisän kirjoittamia kirjoja.
Niistä luin, mitä hän oli kirjoittanut.
Hän palvoi Adolf Hitleriä Saksan vapahtajana.
Järkytyin.
Tajusin silloin ensi kertaa, -
ettei perheessämme kaikki ollutkaan rehellistä.
Yhtenä päivänä isäni tuli käymään.
Hänellä oli hyvät suhteet kaikkiin naapureihin -
ja myös ei-juutalaisia työntekijöitä.
Yhtenä päivänä tähän pikku ghettoon tuli pappi.
Hän sanoi, että piti lähteä karkuun, koska saksalaiset olivat tulossa -
viemään meidät suurempaan ghettoon.
Taisi olla Breslaun ghetto.
Hän sanoi, että monet meistä tulisivat kuolemaan matkalla.
Isäni uskoi häntä, mutta muut perheet eivät.
Heidät kaikki tapettiin.
Kun aloin kysellä sukumme taustoista, -
etenkin toisen maailmansodan osalta, -
en tiennyt, mitä oikein oli tapahtunut. Tiesin vain, -
että suvussani ihmissuhteet olivat rikki, epäterveet -
ja tunnetasolla etäiset.
Etenkin minulla oli aina ongelmia lasten kanssa.
Minusta lapset olivat söpöjä, -
mutta jos he alkoivat pitää meteliä, olisin voinut läpsäistä heitä.
Olin tosi vihainen, vaikka häpesinkin sitä.
En halunnut toimia niin, mutta se tuli sisältäni.
Vuonna 2017 kylään tullut tätini sanoi: -
"Carolin, tiesitkö, että mummisi oli lasten keskitysleirin vartija?"
"Hän oli pikkutyttöjen vartija." Järkytyin, kun kuulin sen.
Tajusin, että isoäidin elämä vaikutti minussakin.
Pääsimme pakenemaan ghetosta.
Piileskelimme luolissa, heinäkasoissa, -
siiloissa, kaikenlaisissa paikoissa.
Alkoi tulla kylmä.
Isä sanoi, ettei näin voi jatkua.
Yhtenä päivänä hän päätti, -
että pitää etsiä kunnon piilopaikka.
Se löytyi pikkukylästä nimeltä Malachy.
Jänisfarmari kaivoi tallinsa alle bunkkerin, kuopan.
Asuimme siellä lähes kaksi vuotta.
Toisen isoisäni nimi on Wilhelm Pfeiffer.
Vuonna 1941 hän oli lähdössä sotaan.
Olen saanut tietää, että hän osallistui sotaan Ranskassa.
Myöhemmin hän oli Ukrainassa Krimillä.
Saksan arkistoista löytyi dokumentti, -
josta käy ilmi, mitä hän teki ja millaisena sankarina häntä pidettiin.
Eteeni avautui kauhistuttava kuva toisesta isoisästäni.
Hänen vastuullaan oli -
ottaa haltuun taloja Ranskassa, Venäjällä ja Ukrainassa.
Samalla hän otti kaiken ruuan.
Talot varattiin mm. kenraaleille, joista tuli maanomistajia.
Tiedot selkeyttivät kuvaani sukuni historiasta.
Halusin aina kuolla.
Kolme ensimmäistä kuukautta meillä oli ruokaa.
Sen jälkeen saimme sen, mitä jäniksiltä jäi.
Nälkä -
ja pelko.
Nälkä ja pelko, nälkä ja pelko -
sekä joka hetkessä väijyvä kuoleman varjo.
Tämä kuvaa Saksan armeijan lähestymistä.
Jotkut koirista saivat vainun ihmisistä, -
mutta natsisotilaat eivät uskoneet, että tallin alla voisi olla ketään.
Sotilaat vihelsivät koirat luokseen.
Olisin halunnut kuolla ja paljastaa itseni saksalaisille, -
mutta koko perhe olisi jäänyt kiinni.
Yritin jopa tappaa itseni jollain lapsellisella tavalla, -
mutten onnistunut.
Yliopiston perusti 1470-luvulla -
juutalaisvihamielinen kreivi Eberhard.
Hän karkotti juutalaiset 400 vuodeksi.
Ei siis ole yllättävää, että kansallissosialismin aikana -
samassa yliopistossa koulutettiin -
johtajat Einsatz-tuhoamisjoukkoihin, -
jotka tappoivat 700 000 juutalaista.
Jumala alkoi puhua asiasta ja koin, -
että esi-isieni vaikeneminen jatkui minussakin.
Siitä alkoi sukutarinoiden työstäminen.
Selvitimme tietysti myös kaupunkimme natsihistoriaa.
Kävi ilmi, että sukulaisiamme oli natsirikollisten joukossa -
joko aktiivisesti tai passiivisesti, vaikenemisensa takia.
Holokausti oli mahdollinen vain ihmisten vaikenemisen vuoksi.
Aloimme työstää mennyttä.
Seurakunnassa tehtiin parannusta ja itkettiin esi-isien ja isien syntejä.
Heräsimme tajuamaan, että asialle oli tehtävä jotain.
Monet esi-isistäni olivat kristittyjä.
He olivat lähetystyössä Afrikassa ja Thaimaassa.
Ajattelin, ettei kukaan suvustamme ollut osallinen holokaustiin.
Kun kävin läpi sukuni historiaa, -
tajusin, etten tiennyt suvustani oikeastaan mitään.
Siksi aloin kysellä.
Menin silloin elossa olleen isoisäni luo kysymään, -
mitä hän teki toisen maailmansodan aikana.
Hän alkoi kirjoittaa elämäkertaansa, jonka hän lähetti meille serkuksille.
Luin sen ja järkytyin.
Hän kirjoitti, että sukumme tunnettiin natsiperheenä -
hänen kotikaupungissaan. Kun isoisä palasi sodasta, -
häntä syljettiin päin naamaa natsitaustansa vuoksi.
Ymmärsin, että vaikenemisen taustalla saattoi olla jotain enemmän.
Siksi otin isoisältäni valokuvia.
Yhdessä kuvassa hän seisoi parvekkeella.
Katsoin kuvaa parvekkeesta -
ja aloin etsiä sitä Googlen katunäkymästä Antwerpenistä.
Parveke oli hyvin erikoinen ja talo suuri.
Löysin sen, ja menimme paikalle vaimoni kanssa.
Saimme tietää, että se oli Saksan armeijan päärakennus Antwerpenissä.
He järjestivät yli 25 000 juutalaisen karkotukset -
Antwerpenistä ja lähialueelta.
En voinut käsittää, miksei kukaan puhunut siitä.
Muistan, että ihan aluksi vaimoni piti ravistella minua.
Hän oli ymmärtänyt, missä mätti, mutta itse en tajunnut -
ennen kuin näin tuon talon ja seisoin siellä toimistossa.
Silloin ymmärsin.
Olin ikään kuin halvaantunut vuosikausien välinpitämättömyydestä.
Kului vielä vuosia ennen kuin hahmotin, -
kuinka syvät juuret asialla oli suvussamme.
Vaikka olin kristitty, suhtauduin juutalaisiin huonosti.
Tajusin, että syvällä sisimmässäni oli samanlainen asenne kuin isoisällä.
Olin kova ihmisiä kohtaan ja reagoin heihin tylysti.
Ojensin heitä tavalla, josta he tuskin selvisivät.
Ja jätin heidät siihen jamaan.
Siksi minun piti murtua.
Näin, että isoisäni sydämen asenne vaikutti minussakin.
Minulla oli sama, sukupolvelta toiselle siirtynyt asenne.
Siinä hetkessä historia tuli osaksi elämääni.
Minun piti kohdata se, ja menin tietysti pyytämään anteeksi.
Elämäni oli muututtava.
Luulen, -
että se oli välttämätöntä sovinnon aikaansaamiseksi.
Vaikka historian kulun ymmärtää, sitä ei näe osana omaa elämäänsä.
Itse en enää pystynyt pitämään sitä poissa silmistäni.
Tähän liittyy esikoistyttärelleni tapahtunut asia.
Hän taisi olla melkein 4-vuotias -
eikä osannut vielä puhua.
Hänellä oli vaikeuksia puhua.
Yritimme opettaa, mutta hän ei sanonut yhtään lausetta.
Vain yksittäisiä, käsittämättömiä sanoja.
Se oli rankkaa meille vanhempina.
Emme silloin yhdistäneet sitä vaikenemiseen.
Minulla oli oma matkatoimisto, ja vaimoni vei minut joskus töihin.
Kun tyttäreni oli pieni, hän oli tietysti mukana autossa.
Kerran autossa tyttö sanoi yhtäkkiä, ilman mitään keskustelua asiasta: -
"Äiti, kaikki juutalaiset pitäisi tappaa."
Aivan selvästi ja yhdellä lauseella.
Kuten sanoin, hänellä oli ollut vaikeuksia puhumisessa.
Kun yhtäkkiä tulikin tällainen lause, pelästyimme ja menimme ihan rikki.
Ymmärsimme, -
kuinka syvällä antisemitismi oli suvussamme.
Illalla puhuimme tytön kanssa.
Hän alkoi itkeä ja ymmärsi, että jotain pahaa oli tapahtunut.
Hän rukoili kanssamme ja pyysi Jumalaa antamaan anteeksi.
Tuossa hetkessä tytön asenne muuttui, ja hän pystyi puhumaan.
Siinä oli jotain todella voimallista.
Yhtenä iltana lähdimme.
Kävelimme pimeässä.
Tulimme metsäaukiolle.
Se oli avonainen paikka.
Alkoi olla jo myöhä.
Kuulimme laukauksen.
Toisesta suunnasta kuului toinenkin.
Pommikoneet lensivät yläpuolellamme.
Kuljimme kävellen eikä ollut mitään piilopaikkaa.
Oli todellinen ihme, että selviydyimme.
Sanoin itselleni: "Haluan elää!"
Haluan elää!
Haluan elää.
Toisen maailmansodan alussa -
Lodzin ghetossa ja keskitysleirillä oli noin 20 000 lasta.
Sodan jälkeen lapsia oli enää 800.
Olin todella järkyttynyt ja murtunut tajutessani, -
että isoäitini oli osa sen hallintoa.
Koin, että minun piti lähteä käymään paikan päällä.
Vuonna 2018 matkustin Puolaan.
Meitä oli kahdeksan naista, jotka matkustimme Lodziin.
Siellä isoäitini oli toisen maailmansodan aikana.
Menimme entisen gheton alueelle, jossa oli muistomerkki.
Siinä kuvattiin langanlaihoja, nälkää näkeviä lapsia.
Polvistuin muistomerkin juurelle pyytämään anteeksi isoäitini tekoja -
ja oman sydämeni asennetta.
Itkin itkemästä päästyäni.
Tunsin, että jotain minussa murtui.
Rukoillessamme yksi ryhmämme naisista näki näyn, -
jossa Jumala voiteli käteni työhön lasten kanssa.
En voinut käsittää sitä silloin, mutta vain pari viikkoa myöhemmin -
sain työtarjouksen Tübingenin yliopistosta -
lasten ja nuorten psykiatriasta.
Menin sinne töihin -
ja tunsin, että Jumala oli todella muuttanut sydämeni Lodzissa.
Toisen maailmansodan lopussa keskitysleirit lakkautettiin.
Natsit halusivat salata tekonsa.
Vangit laitettiin kävelemään niin sanotuilla kuolemanmarsseilla.
Natsit pakottivat heidät marssimaan kylmässä talvisäässä.
Tätä kutsutaan katujen holokaustiksi.
Vankeja kuoli, ammuttiin ja lyyhistyi kaduille.
Saksalaiset eivät kääntäneet katsettaan pois -
vaan liittyivät katsomaan marssia.
Massamurhat jatkuivat Saksan kaduilla.
Eikä kukaan voi väittää, ettei tiennyt, mitä tapahtui.
Siksi halusimme marssia samoja kuolemanmarssien katuja.
Uskomme, että kuoleman kaduista voi tulla elämän katuja.
Annoimme marssille nimen Elämän marssi.
Oli erikoista, että holokaustista selvinneet tulivat pyytämään -
päästä mukaan marssille.
Niinpä marssimme yhdessä heidän ja natsirikollisten jälkeläisten kanssa.
Marssista tuli sovinnon ja parantumisen marssi.
Elämän marssilla kannustetaan -
kaupunkien ja muiden alueiden ihmisiä -
puhumaan sukunsa historiasta ja pyytämään julkisesti anteeksi.
Pyritään saamaan ihmisiä puhumaan julkisesti siitä, -
mistä isoisämme eivät koskaan puhuneet.
Silloin tapahtuu muutoksia.
Latviassa sain arkistoista selville, -
että isoisäni joukko-osasto oli mukana -
Väinänlinnan valloituksessa Latviassa ja Leningradin piirityksessä, -
jossa miljoona ihmistä kuoli nälkään.
Niin tapahtui Leningradissa. Siitä on elokuvia.
Arkistot eivät paljasta kaikkea.
Joskus asiat paljastuvat yhdestä sukulaisen lauseesta.
Kuten, että he lomailivat siellä. Näin asian luullaan olleen.
Minulle Leningrad tuo tuskaa...
Minulla on ystäviä lähistöllämme Reutlingenissa.
Siellä on juutalaisyhteisön synagoga.
Kaikki vanhukset siellä ovat Leningradista selvinneitä.
Nykyään kokoonnumme yhteen.
En tiedä, mitä isoisäni teki, mutta hän oli pääkallojoukoissa.
He pitivät Leningradin ihmiset ruuatta.
Näin se oikeasti oli.
Olin Elämän marssilla Väinänlinnassa -
monien holokaustista selvinneiden juutalaisten kanssa.
Olen todella kiitollinen, että sain sanottua julki -
pahoitteluni ja anteeksipyyntöni.
En voi muuttaa mennyttä enkä kumota isoisäni tekoja.
Voin vain pyytää anteeksi.
Asiantuntijoiden mukaan -
suuri osa Saksan väestöstä elää yhä holokaustin varjossa.
Se on yllättävää, koska me saksalaiset olemme työstäneet historiaamme.
Media on kyllä kirjoittanut siitä, -
mutta perheissä asia on jäänyt käsittelemättä.
Siksi kansallissosialismiin ja holokaustiin liittyvä vaikeneminen -
jatkuu perheissä sukupolvesta toiseen.
Saksassa kouluissa käsitellään -
joka luokka-asteella toista maailmansotaa.
Opinnoissa ei kuitenkaan tuoda aihetta henkilökohtaiselle tasolle.
Kun olin 15-16-vuotias, luokkamme vieraili Dachaun keskitysleirillä.
Silloin näin ensi kertaa kuvia juutalaisten ruumiista.
Reagoin voimakkaasti.
Halusin pois. En voinut sietää koko paikkaa.
Siihen aikaan minulla ei ollut aavistustakaan sukuni tekemisistä.
Erilaisia asenteita välittyy vaikenemisen ja tunteiden kautta -
sekä epigeneettisenä tietona ja DNA:ssa.
On erilaisia selitysmalleja, mutta tulos on aina sama -
ja se vahvistuu 2.-4. sukupolvessa.
Vaikeneminen siirtyy sukupolvelta toiselle.
Myöhemmin vatsani tuli kipeäksi.
Se muistutti minua isoisästäni, -
koska kaikki tuossa suvussa olivat kuolleet vatsasyöpään.
Ollessani Varsovassa Elämän marssilla, -
jonka järjestimme siellä ensi kertaa vuonna 2012, -
vatsani oli niin kipeä, etten pystynyt nukkumaan.
Myöhemmin arkistoista kävi ilmi, että isoisäni oli ollut Varsovassa.
Hänen joukko-osastonsa oli lähetetty Varsovaan.
Vatsakivut jatkuivat, kunnes paranin rukousten ansiosta.
Natsi-ideologian henki lähti minusta -
enkä sen jälkeen ole kärsinyt vatsakivuista.
Traumat siirtyvät sukupolvelta toiselle.
Seurausvaikutukset eivät lakkaa, -
vaan pahenevat, ellemme käsittele esi-isiemme kokemuksia.
Raamattukin sanoo, ettei Jumala unohda syntiä.
Hän haluaa, että käsittelemme menneisyyttä -
ja kadumme esi-isiemme tekoja.
Kun kannamme kehossamme salaisuuksia, -
se muistuttaa kivuliasta kuolemista.
Olen haavoittunut.
Ajelehdin -
menneisyyden kauhujen -
ja Tel Avivin, elämän kaupungin, välillä.
Olen hoitanut holokaustista selvinneiden jälkeläisiä.
"Johonkin minussa sattuu", he kertovat.
Monilla holokaustista selvinneiden jälkeläisillä on -
samanlaisia painajaisia.
Unissaan he ovat keskitysleireillä, vaikka eivät ole käyneet siellä.
Heillä on tunnekokemuksia, ja he haistavat jopa hajuja.
Traumaattiset kokemukset siirtyvät sukupolvelta toiselle.
Useinkaan niitä ei tiedosteta.
Ihmetellään vain, miksi olen tällainen, mutta ei ymmärretä syytä.
Sukuhistoriasta löytyy selityksiä ja vastauksia kysymyksiin.
Myös natsien suvuissa on niitä, joiden ihmissuhteet ovat rikki.
On niitä, jotka kärsivät riippuvuuksista, -
alkoholismista ja huumeriippuvuudesta.
Babi Jar oli koskettava kokemus.
Kävimme siellä vuonna 2010.
Järjestimme siellä Elämän marssin -
yhdessä muiden seurakuntien ja suurlähettilään kanssa.
Oli hienoa, että mukana oli 40 natsien jälkeläistä, -
joiden omat isät tai isoisät olivat osallistuneet -
Babi Jarin massamurhaan.
Annoin yhdelle koskettavimmista Kertomuksista nimen Willyn tarina.
Willy asui täällä Tübingenissa vuosikausia alkoholistina.
Hän tuli uskoon ja alkoi tutkia taustojaan.
Willy sai selville, -
että hänen isänsä oli ollut mukana Babi Jarin ampumisissa.
Siinä hetkessä hän ymmärsi oman tarinansa, -
perheensä hajoamisen ja alkoholisoitumisensa.
Hänen kertomuksestaan tulikin nyt selviämistarina.
Babi Jarissa Willy marssi eturivissä muiden natsien jälkeläisten kanssa.
Jotkut heistä esittivät julkisen anteeksipyynnön.
Holokaustista selvinneet istuivat kunniavieraina edessä.
Natsien jälkeläiset pyysivät heiltä anteeksi -
kyyneleiden vieriessä pitkin poskia.
Israelin suurlähettiläs tuli myöhemmin kertomaan, -
että tämä muistotilaisuus oli paljon enemmän kuin muistelua.
Siellä tehtiin todellinen sovinto.
He olivat hyvin evankelisia, mutta sydämeltään natseja.
Siitä todistaa se, etteivät he koskaan puhuneet asiasta.
He olisivat voineet pyytää anteeksi virheitään, -
mutta he eivät katuneet mitään.
Kun antaa asian koskettaa sydäntään, kokee eheytymistä ja läpimurtoja -
ja kantaa oman vastuunsa tästä ajanjaksosta.
Katumus ei tarkoita isien ja isoisien syntitaakan ottamista päälleen, -
vaan sitä, että teemme sen, mitä he eivät koskaan tehneet.
He eivät pyytäneet anteeksi.
He eivät missään yhteydessä pahoitelleet tapahtunutta.
Heidän jälkeläisinään velvollisuutemme on lausua sanat, -
joita he eivät sanoneet julki.
Perheissä asiasta ei juuri puhuta.
Ihmiset pelkäävät syytöksiä, mutta meidän on otettava vastuu, -
työstettävä historiaamme ja avattava sydämemme niin, -
että nämä tarinat osuvat meihin kipeästi.
Se poistaa välinpitämättömyytemme.
Myös oma vaikenemiseni loppui.
Tajuan, etten voi enää olla hiljaa.
Minun täytyy puhua juutalaisten ja Israelin puolesta, -
koska esi-isäni eivät tehneet niin.
He eivät välittäneet. Minä haluan välittää ja seistä Israelin rinnalla.
Holokaustin osalta suureksi puheenaiheeksi on noussut se, -
että niin monet kieltävät sen kokonaan.
Me holokaustista selvinneet pelkäämme eniten sitä, -
että meidät unohdetaan.
On tärkeää puhua tulevaisuudesta ja tehdä jotain yhdessä, -
mutta se ei onnistu, ellei kohtaa menneisyyttä.
Se on ongelma Saksassa ja monissa muissakin maissa.
Ei haluta sukeltaa niin syvälle menneeseen.
Pahoja asioita ei haluta käsitellä.
Ne kyllä ymmärretään, -
ja keskustelun tuloksetkin nähdään.
Kun asioita käsitellään, ihmiset eheytyvät ja kansakunnat yhdistyvät.
Kun kohtasimme totuuden suvustamme, murruimme siitä -
ja teimme sille jotain, -
elämämme muuttui ja ystävyys juutalaisten kanssa alkoi.
Kun ei piittaa omasta ja sukunsa menneisyydestä, -
se voi joskus toistaa itseään.
Antisemitismin lisääntyminen on mahdollista nykyäänkin.
Tuntuu, ettei tästä asiasta haluta kuulla.
Siitä täytyy kertoa henkilökohtaisesti.
Minulle avainkysymys oli kohdata sukuni natsisyyllisyys -
ja sitä koskeva välinpitämättömyyteni.
On ihan hullua, miten holokaustin, vaikenemisen -
ja piittaamattomuuden kohtaaminen muutti identiteettini.
Oman identiteettini ymmärtäminen muutti suhteeni Jumalaan, -
muihin ihmisiin ja tietysti juutalaisiin.
En ole koskaan vihannut juutalaisia.
Minulla ei ole ollut antisemitistisiä ajatuksia.
Välinpitämättömyys on kuitenkin vielä kauheampaa, koska sitä ei huomaa.
Välinpitämättömyys tuhoaa ihmissuhteita.
Se on syynä siihen, että näin on päässyt tapahtumaan.
Esi-isämme eivät välittäneet siitä, -
että ihmiset näkivät nälkää ja kuolivat.
He eivät piitanneet ampumisista.
Sama välinpitämättömyys näkyy nyky-yhteiskunnassa.
Käännämme katseemme, kun juutalaisia kohdellaan vihamielisesti.
Ihan sama. Emme välitä siitä.
Minusta välinpitämättömyys kulkee geeneissä.
Se on osa meitä -
ja ulottuu syvälle menneisyyteen, kirkkohistoriaakin aiempaan aikaan.
Se on osa kulttuuriamme ja tapaamme kommunikoida.
Ajatteluumme vaikuttaa kreikkalaishellenistinen filosofia, -
joka pitää ihmistä idolina, kaiken keskipisteenä.
Se on ristiriidassa heprealaisen ajattelun kanssa, -
jossa Jumalalla eikä ihmisellä on ykkössija.
Tällainen ajattelumalli on iskostunut meihin -
ja siirtynyt myös kirkon piiriin.
Alkuseurakunta oli juutalainen, -
ja siihen kuului juutalainen Jeesus, apostolit ja juutalaiset juhlat.
Kun alettiin evankelioida kreikkalaista ja hellenististä maailmaa, -
kreikkalainen ajattelumalli levisi kirkkoon.
Tapahtui se, mitä näemme kirkoissamme: -
kaikesta tuli hyvin muodollista.
Heprealaisen ajatusmaailman hienoista aarteista erkaannuttiin.
Kuten myös heprealaisesta perinnöstä.
Kannamme mukanamme seurauksia.
Itse uskon, että välinpitämättömyys voidaan voittaa vain, -
kun kokee omakohtaisen heräämisen Pyhän Hengen vaikuttamana -
ja tunnustaa, että Israel on valittu maa.
Silloin se koskettaa sydäntä -
ja välinpitämättömyys voidaan voittaa.
Syntyy uusi seurakunta, jossa vaikuttaa uusi henki.
Se on alkuseurakunnan kaltainen, täynnä Pyhän Hengen voimaa -
ja rakkautta juutalaiseen perintöön.
Yksi elämäni erityisiä hetkiä on ollut yhteys Yair Leviin.
Hän on juutalainen laulaja, -
joka sävelsi laulun Refa Na, 'Paranna hänet'.
Se muistuttaa Mooseksen rukouksesta, -
jossa hän pyysi parantamaan siskonsa Mirjamin.
Kun kuulin tämän laulun, tuntui jotenkin erikoiselta.
Käänsin laulun sanat saksaksi ja tajusin, -
ettei tärkeää ole vain fyysinen parantuminen, -
vaan sydänten eheytyminen, kansojen eheytyminen, -
Saksan ja Israelin suhteiden eheytyminen.
Saimme äänittää laulun saksaksi.
Teimme siitä myös musiikkivideon.
Laitoimme taustalle kuvia marssilta Auschwitzissä ja muuta.
Itkin, koska se oli minusta niin erityistä.
Kun näytimme videon Yairille, -
hän itki, koska hän ei voinut kuvitella, että hänen laulunsa vaikuttaisi näin.
Kun antisemitismi, juutalaisviha ja verenvuodatus otetaan käsittelyyn, -
kun teemme jotain epäjumalan- palvelukselle perheissämme, -
jotain murtuu ja pääsemme syvälle sisimpäämme, -
johon emme aiemmin päässeet.
Olen ollut sielunhoitajana 40 vuotta -
ja nyt näen sielunhoidossa ja rukouksessa todellisia läpimurtoja.
Rakastan työtäni psykoterapeuttina.
Silti koen, että se ei voi muuttaa sydäntä, syvintä luontoa.
Vain Jeesus voi antaa uuden sydämen.
Tarvitsemme uuden sydämen ja hengen, jotka Jeesus lupasi antaa.
Kun huomaa, että sydän on kylmä ja piittaamaton, -
voi rukoilla, että Jeesus murtaa sen ymmärtämään esi-isiemme teot -
ja oman sydämemme tilan. Näin elämä voi muuttua.