MITT NAZISTISKA ARV
Som psykoterapeut arbetade jag under lång tid -
på ett sjukhus med patienter i omkring 50-60-årsåldern.
I gruppterapin sade de: "Vi kan inte ha någon verklig relation med våra barn -
för vi har aldrig själva upplevt detta."
Vi kan föreställa oss att deras förfäder, deras föräldrar, -
återkom från kriget och hade dödat tusentals människor.
De kom hem, bildade familj och kunde inte riktigt nå sina barns hjärtan.
Materiellt sett var allt ordnat, men inte i känslomässigt avseende.
Min farfar var en mycket kall man, en kallhjärtad man.
Han kunde inte visa några känslor. Och när jag nu ser tillbaka -
på min barndom förstår jag varför jag inte riktigt kunde knyta an till honom.
Det kom inget gensvar. Idag förstår jag att den atmosfär -
jag upplevde som barn var djupt kopplad till hela nazi-ideologin.
Han var med i huvudenheten, en specialenhet där han var prickskytt.
Han var i hela Europa. I registren kan jag se platserna där han varit.
Jag förstår att hela antisemitismen låg mycket djupt i hans hjärta, -
men också hatet mot andra nationer och hela det germanska tänkandet.
Han gav min familj den attityden och jag växte upp med den.
Så min egen attityd blev likadan.
1945 bearbetade man inte historien. Människor återvände från kriget -
och tyskarna kände sig faktiskt som offren och teg om sin samtidshistoria.
De bearbetade aldrig historien av hat mot judar och Förintelsen.
Våra fäder och farfäder fortsatte tiga ända fram till 70- och 80-talen.
Guds Ord är ju också mycket tydligt, att fädernas synd drabbar barnen -
i tredje och fjärde generationen. Detta gör något med oss.
Vi bär ännu en börda av något som rör nazismen och Förintelsen, -
vilket man tydligast ser i antisemitismen och judehatet.
Vi ser en explosion av judehat även hos den unga generationen.
Och man undrar hur det kommer sig? Och så är det inte bara i Tyskland -
utan man kan se det i England, i Polen och över hela världen.
Det verkar bero på att vi har underlåtit att göra något.
Vi har inte konfronterat kyrkans antisemitism.
Den är något vi burit på under de senaste 2 000 åren.
Min familj och jag bodde i en mycket liten stad i Polen.
Vi gick i synagogan. Vi var inte ortodoxa, -
men vi firade alla högtiderna och levde ett helt normalt liv.
Jag minns, min första gång var då vi judiska barn gick på stadens gata -
och några polacker, barn som var lite äldre än vi, -
sprang efter oss och ropade: "Zhit!" (Judar!) "Palestina! Zhit, Palestina!".
Men, jag förstod inte varför de ville att jag skulle vara i Palestina.
Tyska armén ockuperade staden.
Deras första budskap var att alla familjeöverhuvuden måste komma -
och ta med sig alla värdesaker, pengar, silver, -
allt av värde och ge dem det.
De krävde att 5-6 familjer stannade kvar för att utföra tvångsarbete.
Så vi valdes ut som de goda judarna.
Vi sändes till en byggnad i stadens utkant där kvinnorna satt -
och stickade strumpor åt tyska armén. Och vi satt alla och grät.
Vi visste inte vad som hände med makarna och fäderna.
Min mammas far, Ernst Haman var tolfte barnet i en stor familj.
Som tolfte var han inte så värdefull. Före honom fanns många bröder.
Han måste ärva deras kläder osv. Redan som ung man gick han in -
i hela nazi-ideologin. Det var inte så att man tvingades, eller att vi måste, -
som vi ofta hör här i Tyskland, utan år efter år försökte han -
involveras djupare i det hela. Han gick med i Hitlerjugend, -
"Hitlers ungdomar", och var ledare för ett par hundra ungdomar.
Han utbildade sig i hela nazi-ideologin.
I mina dokument från tyska regeringen om hela tiden och andra världskriget -
som soldat, kan jag se att han redan tidigt i oktober 1939, -
direkt efter att världskriget börjat, redan befann sig i Berlin, -
vilket var knutet till hans tjänstgöring i Waffen-SS.
Detta är vad jag kan se i registren.
Det är bevisat att han var en del av Waffen-SS.
Och min mor berättade för mig att han frivilligt gick med i Waffen-SS.
Jag trodde verkligen att vi var en kristen familj.
Vi älskar Israel på något sätt. Och jag kunde inte föreställa mig -
att någon hade haft något med Förintelsen att göra.
Under Förintelsen skrev min gammelfarfar böcker och var pastor.
Och min farfar var i tyska armén, Wehrmacht, i Antwerpen i Belgien.
Det enda jag kände till för flera år sedan var vad alla i min familj sade -
att han bara hade suttit vid ett skrivbord på ett kontor, skrivit brev -
eller gjort kontorsarbete. Så ingen talade om det.
Inte heller när han återkom talade han någonsin om sitt "arbete" där.
Jag var tvungen att forska om det. Och när jag insåg att det är viktigt -
att göra något försökte jag få tag på böcker från min farfars farfar.
Jag fick tag i några utgåvor och läste vad han hade skrivit.
Och han dyrkade Adolf Hitler som Tysklands frälsare.
Jag blev verkligen chockad.
Detta var första gången jag insåg att allt inte var rent i vår familj.
Min far kom in en dag. Han hade mycket goda relationer -
med alla grannar och alla icke-judar varav några arbetade för honom.
En dag kom en präst till detta lilla getto och sade: "Ni måste fly -
för tyskarna kommer att komma. De tänker ta er till ett större getto" -
jag tror de skulle ta oss till Braslaŭ-gettot -
"och många av er kommer att dödas på vägen." Min far trodde på honom, -
men övriga familjer trodde inte på honom. Och de blev alla dödade.
När jag började ställa frågor om familjens historia, -
särskilt frågor om andra världskriget, visste jag inte riktigt vad som hänt.
Jag visste bara att relationerna i min familj var trasiga.
De var inte bra, inte friska, utan känslomässigt distanserade.
Själv hade jag alltid haft problem med barn.
Jag tyckte att de var söta, -
men när de började ropa eller skrika kunde jag verkligen slå dem.
Jag var så arg inombords och jag skämdes över det.
Jag ville inte att det skulle hända, men detta fanns inom mig.
År 2017 besökte min moster mig och hon sade: "Carolin, visste du -
att din mormor var föreståndare i ett koncentrationsläger för barn, -
för småflickor?".Jag blev så chockad när jag hörde det, -
och jag insåg att detta lever kvar inom mig.
- Från gettot flydde vi och gömde oss i grottor, höstackar, -
bunkrar och alla möjliga ställen. Det blev kallt.
Så min far sade att vi inte kan fortsätta så här.
En dag beslöt han sig för att leta upp ett riktigt gömställe.
Det var en liten by som hette Malachy -
och kaninbonden grävde en bunker eller en grop under stallet.
Där satt vi i nästan två år.
Min morfar heter Wilhelm Pfeiffer. År 1941 var han på väg ut i kriget.
Såvitt jag kan se deltog han i hela kriget i Frankrike.
Och senare i Ukraina var han i Krim.
Jag fick ett dokument från ett arkiv i Tyskland, jag kan läsa en text -
om honom, vad han har gjort och hur heroisk denne man var.
Och det gav mig en chockerande bild av min morfar.
Han var ansvarig för att ta ifrån människor husen i Frankrike, -
Ryssland och Ukraina, ta ifrån dem maten för att förbereda dessa hus -
för ledarna, till exempel generalerna, som kom för att ta landet i besittning.
Detta klargjorde många saker för mig även i den delen av familjens historia.
- Jag ville alltid dö. För de första tre månaderna hade vi mat.
Men efter det gav de oss rester från kaninerna.
Hunger...och rädsla.
Hunger och rädsla, hunger och rädsla och dödshot varenda ögonblick.
Den här delen visar också hur tyska armén kom närmare oss, -
och några av hundarna kände vår lukt. De märkte att människor fanns här -
men de tyska nazistsoldaterna trodde inte människor kunde befinna sig -
under ett stall. Så de brukade vissla bort dem.
Jag ville dö, jag ville springa ut till tyskarna, -
men då skulle de hitta hela familjen. På ett barnsligt sätt -
försökte jag till och med ta livet av mig, men lyckades inte.
- Universitetet grundades på 1470- talet av greve Eberhard den skäggige.
Han var antisemit och hatade judar och judar fördrevs från staden -
under de kommande 400 åren. Det överraskar inte att detta universitet -
på nazisternas tid var utbildningsplats av ledarna och de främsta förövarna, -
SS Einsatzgruppens ledare som var ansvariga för 700 000 judars död.
Herren började tala till oss och det ord jag fick från Honom var: -
"Era fäders tystnad finns inom er".
Så vi började gå igenom och se på våra familjers historia -
och på vår stads nazistiska historia. Då såg vi att de hade varit en del -
av de nazistiska förövarna, antingen aktivt eller passivt genom sin tystnad.
Här måste man förstå att Förintelsen bara blev möjlig -
tack vare folkets tystnad. Vi började arbeta oss igenom det förflutna -
och i vår församling blev det en väldig omvändelse, -
en väldig gråt över våra fäders och förfäders synder.
Vi såg en väckelse och insåg att vi måste göra något av detta.
Många av mina förfäder är kristna och var även missionärer i Afrika -
och Thailand. Därför trodde jag att ingen i min familj var inblandad -
under andra världskriget. Jag hörde om arbetet med våra familjehistorier -
och insåg att jag faktiskt inte visste något om min familj.
Så jag började ställa frågor. Jag gick till min farfar som levde då.
Jag frågade honom: "Farfar, vad gjorde du under andra världskriget?"
Då började han skriva sin självbiografi och skickade den till alla oss kusiner.
Jag läste chockerad biografin för där skrev han att hela vår familj -
var känd som en nazistfamilj i staden han kom från.
När han kom hem från kriget spottade de honom i ansiktet -
eftersom de visste att han var nazist.
Då insåg jag att det kanske finns mer som ingen talar om.
Det var skälet till att jag tog dessa bilder jag såg på min farfar.
Det fanns ett foto där han stod på en balkong.
Jag sökte efter denna balkong bland Antwerpens gator via Google.
Det var ett mycket speciellt och stort hus.
Jag fann det och reste dit ihop med min fru. Vi fick reda på -
att det hade varit tyska Wehrmachts högkvarter i Antwerpen.
De organiserade mer än 25 000 judars deportation direkt från Antwerpen -
och från hela området däromkring.
Jag kunde inte förstå varför ingen talade om detta.
Men i det första ögonblicket minns jag att min fru faktiskt -
var tvungen att verkligen skaka om mig. Hon kunde se vad felet var -
men jag kunde inte se det förrän jag stod framför detta hus, i detta kontor.
Först då insåg jag. Man blir liksom förlamad av dessa år av likgiltighet.
Det tog också ytterligare år innan jag kunde se hur illa det var.
Hur djupa rötterna var i vår familj.
Fast jag var kristen reagerade jag så dåligt på den judiska världen.
Jag förstod att jag djupt inom mig hade samma inställning som farfar.
Jag kunde se hur hård jag var mot människor, hur hårt jag reagerade.
Om jag tillrättavisade människor, tillrättavisade jag dem inte bara.
De överlevde nästan inte min tillrättavisning.
Det var i detta skick jag lämnade dem. Så...
Jag var tvungen att bli förkrossad över det -
för jag kunde se min farfars hjärta i mig, samma attityd, -
den gavs vidare till nästa generation och så vidare.
Det var nog där jag förde in historien i mitt eget liv och tvingades möta den.
Jag gick till människor och bad om förlåtelse för hur jag behandlat dem -
men jag måste förändra mitt liv.
Men jag tror att detta var nödvändigt.
Man kan ha registren och se hela historien, -
men den har aldrig med ens eget liv att göra.
Men jag kunde inte hålla undan det.
Kanske nämnde jag situationen med vår första dotter?
När hon föddes och blev äldre, jag tror hon var nästan fyra år -
och kunde inte prata. Hon hade problem med att prata.
Vi lärde henne, vi tränade henne, men hon sade inga meningar, inget.
Bara några ord utan betydelse. Det var så svårt för oss som föräldrar.
Vi såg aldrig kopplingen till tystnaden.
Jag hade min egen resebyrå och min fru måste köra mig till kontoret ibland.
På vägen hem satt såklart vår dotter i bilen eftersom hon var så liten.
På vägen tillbaka sade hon plötsligt från ingenstans, utan tidigare samtal: -
"Mamma, alla judar borde dödas." Precis så, en mycket tydlig mening.
Som jag nämnde kunde hon inte prata och det var en jobbig tid -
men denna tydliga mening chockade oss till döds. Vi blev helt knäckta.
Vi förstod den djupa antisemitismen i vår familj.
Sedan talade vi med henne på kvällen.
Hon började gråta och förstod att något hemskt hade hänt.
Sedan bad hon tillsammans med oss och sade: "Gud, förlåt mig".
I den stunden förändrades något i hennes attityd och hon kunde prata.
Detta var en kraftfull sak. Hon kunde lära sig prata.
- En kväll lämnade vi och började gå. Det var mörkt.
Sedan kom vi till en glänta, det var en öppen plats.
Det började redan bli lite ljusare och vi hörde ett skott.
Och sedan från andra sidan ytterligare ett skott, -
och sedan föll bomberna över våra huvuden.
Vi bara gick, det fanns inget sätt att gömma sig eller så.
Varje ögonblick var det ett mirakel att vi överlevde.
Jag sade bara till mig själv: "Jag vill leva. Jag vill leva."
Jag vill leva.
Jag tror att det i början av andra världskriget fanns ca 20 000 barn -
i det där gettolägret. Efteråt eller vid krigets slut fanns bara 800 barn kvar.
Jag blev så chockad och förkrossad då jag insåg att min mormor var där -
som en del av regimen. Jag visste att jag måste åka till platsen hon varit på.
Så 2018 reste jag till Polen med en grupp, vi var åtta kvinnor.
Vi for till Lodz, där min mormor befann sig under andra världskriget.
Och vi gick in i det tidigare gettot där det fanns ett minnesmärke.
På det minnesmärket kunde man se barnen, som var mycket magra, -
mycket tunna, och de svalt. Vid det minnesmärket knäböjde jag -
och bad om förlåtelse för min mormor, för det hon gjorde där -
men också för det som levde i mitt eget hjärta.
Jag grät, grät och grät och det kändes som om något bröts över mitt liv.
En annan kvinna som var med oss såg en bild medan vi bad.
Hon såg att Gud smorde mina händer -
och att jag skulle arbeta med barn i framtiden.
Jag kunde inte föreställa mig det vid den tidpunkten -
men bara några veckor senare fick jag ett jobberbjudande från universitetet -
i Tübingen inom barn- och ungdomspsykiatrin.
Så jag började arbeta där.
Och jag kan verkligen säga att något i mitt hjärta förändrades -
från och med den dagen. Gud förändrade mitt hjärta.
- Vid andra världskrigets slut upplöstes dessa koncentrationsläger -
för nazisterna ville dölja vad de gjort.
Sedan måste fångarna marschera längs gatorna i sk "dödsmarscher" -
och nazisterna marscherade iväg dem mitt i smällkalla vintern.
Det blev en andra Förintelse på gatorna eftersom människor dog.
De föll vid vägkanten, de sköts. Och tyska befolkningen såg inte bara bort.
De var med, de såg alltihop och detta massmord skedde mitt på tyska vägar.
Ingen tysk kunde säga: "Jag visste inte vad som hände."
Därför sade vi: "Vi ska gå längs dessa dödsmarschens vägar och rutter.
Och vi tror att dessa dödsvägar kan bli livets vägar."
Därför kallade vi det "Livets marsch". Det som var speciellt med detta -
var att Förintelseöverlevare kom och frågade om de fick gå med oss.
Så vi genomförde marschen ihop med överlevande från Förintelsen -
och ättlingar till förövarna.
Och det skedde försoning och helande längs marschen.
Då vi i Livets marsch går in i städer, i områden, mobiliserar människor -
som berättar sin familjehistoria, ber om förlåtelse i det offentliga rummet -
för att uttala det våra farfäder dolde eller aldrig talade om -
kan vi se att något förändras där. Jag var till exempel i Lettland.
Och i registren fick jag reda på att min farfars enhet var inblandad -
då de intog Daugavpils, som ligger i Lettland, och i Leningrad -
där ockupationen pågick och en miljon människor svalt.
Leningrad...om man ser de där filmerna...bokföringen visar inte allt.
Ibland är det bara ett ord, en mening.
Släktingarna kan berätta att de har "varit på semester där".
Så var situationen, de förstår inte alls.
För mig...Leningrad, Leningrad...
Vi har vänner här i nästa stad, Reutlingen. Där finns en synagoga, -
en judisk församling. Alla dessa gamla människor är från Leningrad.
De överlevde. Idag är vi tillsammans. Jag vet inte vad min farfar gjorde där.
Jag vet bara att han ingick i en dödskalleenhet som var ansvarig för -
att hålla dessa människor i Leningrad utan mat, utan någonting.
Detta är verkligheten. Och under Livets marsch var jag i Daugavpils.
Jag marscherade där ihop med många judiska människor, -
med Förintelseöverlevare, och jag är så tacksam för att jag kunde uttrycka -
min ånger, att jag är ledsen. Jag kan inte förändra det förflutna -
det min farfar gjorde, men jag kan tala och be om förlåtelse.
Psykologer och forskare säger att de flesta människor -
i Tysklands befolkning ännu lever i skuggan av Förintelsen.
Detta är faktiskt ganska häpnads- väckande eftersom vi här i Tyskland -
ju har bearbetat historien. Medierna rapporterade om den varje dag.
Det som dock inte hände var att man i familjerna talade om den.
Så i familjerna fördes nationalsocialismen och Förintelsen -
och tystnaden om den vidare från generation till generation.
Naturligtvis var andra världskriget ett ämne i skolorna i Tyskland varje år.
Men det gick aldrig så på djupet att det berörde oss personligen.
Jag var 15-16 år gammal. Vi måste fara till koncentrationslägret Dachau.
När jag såg de många döda kropparna och de judiska kropparna -
var det första gången jag såg dessa bilder.
Jag reagerade så häftigt och ville bara bort från lägret. Jag stod inte ut.
Vid den tiden hade jag såklart ingen aning om vad som hänt i min familj.
Det finns olika sorters sätt, kanske en överföring genom tystnad, -
genom känslor, eller till och med med epigenetik och DNA-överföring.
Det finns olika sätt att förklara, men resultatet är alltid detsamma.
Det blir starkare i tredje och fjärde generationen -
och denna tystnad överförs också från generation till generation.
Senare fick jag ont i magen och måste knyta det till farfars liv -
för alla i den delen av familjen dog i magcancer.
Vid Livets marsch var jag i Warszawa. Det var den första Livets marsch -
vi förberedde i Polen, 2012. Min mage var så dålig att jag inte kunde sova -
på hela natten. Senare läste jag i registren att farfar varit i Warszawa.
Det står mycket tydligt att hans enhet sändes till Warszawa.
Detta hände hela tiden. Genom bön blev jag senare helad -
så att en nazi-ideologisk ande bröts över mitt liv.
Jag fick aldrig tillbaka smärtan, den är borta.
Det finns en traumaöverföring från en generation till nästa -
och vi ser att konsekvenserna inte upphör.
De blir värre om vi inte tar itu med det våra förfäder upplevde.
Även Bibeln berättar för oss att Gud inte glömmer synd -
utan att Han vill att vi verkligen går igenom det förflutna -
och ångrar det våra förfäder gjorde. Och när vi döljer saker och ting -
är det något i vår benvävnad som liksom är döende eller har ont.
Jag är sårad. Så jag svävar bara mellan det förflutnas fasor -
och Tel Aviv, livets stad.
Jag har också behandlat ättlingar till Förintelseöverlevare.
De beskriver att något inom dem lider.
Många Förintelseöverlevares ättlingar har samma mardrömmar.
De drömmer att de befinner sig i ett koncentrationsläger.
De var aldrig där, men de drömmer om det och känner det.
Ibland känner de lukten av det.
Det finns en generations- överskridande traumaöverföring -
som människor väldigt ofta inte vet om.
De undrar: "Varför är jag som jag är?" De förstår det inte.
Men den som går igenom familjens historia finner förklaringar -
och svar på den frågan. På förövarsidan ser vi även många -
med trasiga relationer, sådana som lider av alkohol- och drogmissbruk.
- Babi Yar var en mycket gripande upplevelse för oss. Vi åkte dit 2010.
Vi genomförde en marsch för livet där ihop med olika kyrkor och samfund -
och även ambassadören. Det som var viktigt och speciellt var -
att vi hade 40 företrädare för ättlingar till förövarna, -
vars egna fäder och farfäder varit inblandade i massakern i Babi Yar.
En av de mest gripande berättelserna kom från en man jag kallar Willy.
I åratal och åratal hade han levt i Tübingen som alkoholist.
Sedan gav han sitt liv till Jesus och blev frälst. Men han började forska.
Han upptäckte, och fick skriftlig bekräftelse på att hans far hade varit -
inblandad i skjutningarna i Babi Yar. Plötsligt förstod han sin egen historia.
Varför hela hans familj gått sönder och varför han själv blivit alkoholist.
Och helt plötsligt blev hans historia en berättelse om återupprättelse.
Så hade vi evenemanget i Babi Yar. Förövarnas ättlingar var i första ledet.
Willy var en av dem. Han var där med oss.
Sedan trädde några personer fram för att offentligt be om förlåtelse.
Förintelseöverlevarna som var hedersgäster satt på första raden.
Sedan bad förövarnas ättlingar dem om förlåtelse och tårarna rann -
nerför deras kinder. Efteråt kom Israels ambassadör till oss och sade: -
"Jag har varit på många olika minnesstunder, men denna var mer -
än bara ett minne. Detta var något där verklig försoning ägde rum".
- De var mycket evangeliska, men i sina hjärtan var de nazister.
Detta är mitt bevis: de talade aldrig om det.
De kunde sagt: "Förlåt, vi gjorde ett misstag" eller något.
Men nej, de ångrade sig inte.
- När vi låter detta beröra våra hjärtan får vi personlig väckelse -
och genombrott och tar även ansvar för denna tid.
I vår identifiering eller omvändelse tar vi inte på oss våra förfäders synder.
Men vi uttrycker vad våra fäder och farfäder inte uttryckte -
för de bad aldrig om förlåtelse. De gick aldrig någonstans -
för att säga: "Åh, jag är så ledsen för det som hände."
Därför anser jag att det är vår uppgift som barn och barnbarn nu -
att använda de ord våra fäder och far- och morfäder aldrig använde.
Familjer pratar inte riktigt om det eftersom de inte vill peka finger, -
men vi måste ta ansvaret och göra något med denna historia -
och öppna våra hjärtan, låta våra hjärtan drabbas av dessa berättelser.
För detta kommer att förändra likgiltigheten inom oss.
Det bröt tystnaden över mitt liv. Jag vet att jag inte längre får tiga.
Jag måste tala för judars liv och Israel eftersom mina förfäder inte gjorde det.
De brydde sig inte. Och jag vill bry mig. Jag vill stå på Israels sida.
Det börjar bli ett verkligt problem med Förintelsen -
att så många människor förnekar den helt och hållet.
Och en av överlevarnas stora farhågor är att vi ska glömmas bort.
Det är viktigt att tala om framtiden och att göra något tillsammans.
Men man kan inte skapa något tillsammans -
när man inte har konfronterat det förflutna.
Jag tror att det är ett av problemen i Tyskland eller i många länder -
att man inte vill titta så djupt i det förflutna.
Människor vill inte ställas inför ledsamheter. Det är lätt att förstå, -
men man ser även god frukt av att tala om sanningen och göra något.
Då ser man helande och att nationer kommer samman.
Jag kan se att genom att möta denna sanning om familjen, -
bli förkrossad över den och göra något åt den förändrar våra liv totalt.
Det för oss in i en vänskap med judiska människor över hela världen.
- När man ignorerar det förflutna, sitt eget och familjens förflutna, -
så växer det ibland upp, ibland ser man det återigen.
Idag har vi en potentiell multiplicering av all denna antisemitism.
Och det är som om ingen vill lyssna på detta budskap, -
att vi måste göra det personligen. Det var mitt livs viktigaste nyckel -
att jag konfronterades med min familjs nazistiska skuld -
och all denna likgiltighet i mitt liv.
Hela Förintelsen, tystnadsslöjan och denna likgiltighet är så galen.
Att konfronteras med dessa punkter förändrade min förståelse -
av min identitet, mitt förhållande till Gud och andra människor -
och naturligtvis till det judiska folket. Jag har aldrig hatat någon jude.
Jag hade inga problem med antisemitiska tankar -
men likgiltigheten är ännu svårare eftersom man inte ser den.
Jag tror likgiltighet dödar, den dödar faktiskt relationer.
Och den gjorde att saker och ting kunde hända i det förflutna.
Våra förfäder var likgiltiga. De brydde sig inte om att människor dog, -
att människor svalt, att människor sköts, de var likgiltiga.
Och jag tror samma likgiltighet ännu lever kvar i vårt samhälle idag.
Vi tittar bort när judar behandlas på ett antisemitiskt sätt.
Vi är likgiltiga, vi bryr oss inte.
- Jag tror att denna likgiltighet är en del av vårt DNA, är något inom oss.
Den går tillbaka längre än kyrko- historien, den är en del av vår kultur.
Vårt sätt att tänka och tala präglas av grekisk, hellenistisk filosofi.
Det grekisk-hellenistiska tankesättet, som gör människan själv till en gud -
och alltings centrum, står i inre konflikt med hebreiskt resonemang -
och det hebreiska tänkesättet där Gud har första platsen och inte människan.
Vi ser alltså hur detta tankesätt har överförts och även kommit in i kyrkan.
Den tidiga församlingen var ju judisk med judisk Jeshua, judiska apostlar -
och firade judiska högtider. Men när de sedan började -
evangelisera den grekiska och hellenistiska världen -
kom det grekiska tänkesättet in i kyrkan. Och vad hände sedan?
Vi ser det såklart i hela kyrkans historia. Kyrkan blev formell -
och avskärmade sig från de dyrbara skatterna i det hebreiska tänkesättet -
och även från sitt hebreiska arv, något vi bär med oss än idag.
Personligen tror jag att vi bara kan övervinna denna likgiltighet -
genom en personlig väckelse i den Helige Andes kraft, -
en väckelse där vi även erkänner det faktum att Israel är utvalt.
Vi håller med "Ja, Israel är utvalt" och vi låter det beröra våra hjärtan.
När vi väl ser detta kan vi bryta likgiltigheten vilket sedan ger upphov -
till en församling med en ny anda som liknar urförsamlingen -
fylld av Andens kraft och kärlek till sitt återupptäckta judiska arv.
Det var ett mycket speciellt ögonblick för mig att få kontakt med Yair Levi.
Han är en judisk sångare och har skrivit en sång som heter "Refa Na" -
"Bota henne" som liknar Moses bön -
då han bad för sin syster Mirjam att hon skulle bli helad.
Då blir vi helade och stärkta
Jag hörde denna sång och upplevde något speciellt.
Så jag översatte den och insåg att den inte bara handlar om fysiskt helande.
Den handlar om helande i våra hjärtan, helande mellan nationer, -
helande mellan Tyskland och Israel.
Och vi kunde spela in denna sång och sjunga den på tyska.
Sedan gjorde vi en musikvideo till den -
och satte in scener från en marsch i Auschwitz och sådana saker i videon.
Och jag bara grät för det var så speciellt -
och när vi visade Yair videon grät han också -
för han aldrig hade förväntat sig att något sådant skulle ske med sången.
Så fort vi gör något, särskilt åt antisemitismen, judehatet och -
blodsskulden, denna avgudadyrkan i våra familjer så bryts något.
Plötsligt når vi in i hjärtevrår vi inte kunnat nå förut.
Jag har varit rådgivare i 40 år nu. Och jag ser genombrott komma -
under rådgivning och bön som inte liknar något vi upplevt tidigare.
Jag är psykoterapeut och jag älskar mitt arbete -
men jag ser att terapi inte kan förändra ens hjärta på djupet.
Bara Jesus kan förändra ett hjärta och göra det nytt.
Detta lovade Han, att ge oss ett nytt hjärta och en ny ande.
Detta är vad vi behöver. När vi inser att våra hjärtan är trasiga, -
kalla och likgiltiga, då kan vi be: "Jesus, snälla krossa våra hjärtan -
över det våra förfäder gjorde, för det som finns inuti våra egna hjärtan".
Detta kan förändra ett liv.
Då blir vi helade och stärkta Då blir vi helade och stärkta
Gode Herre, bota henne Gode Herre, bota henne
Kom Herre och bota henne
El na refa na la El na refa na la
Översättning: Åsa Eriksson Himlen TV7