Teise maailmasõja ajal teenis Saksa armees üle 13 miljoni sõduri.
Peale sõda nad naasid koju ning vaikisid oma tegudest.
Mis oli selle vaikimise hind?
MINU NATSIPEREKOND
Ma töötasin kaua aega haiglas psühhoterapeudina
ja mu patsiendid olid 50-60-aastased.
Nad ütlesid grupiteraapias,
et meil pole võimalik olla oma lastega lähedases suhtes,
sest meil pole olnud enda vanematega suhet.
Võime ette kujutada nende vanemaid, kes naasid sõjast,
olles tapnud tuhandeid inimesi.
Nad naasid koju,
lõid pere ning ei ulatunud oma laste südameteni.
Laste majanduslikud vajadused olid kaetud, aga emotsionaalsed mitte.
Mu vanaisa oli väga külma südamega mees.
Ta ei näidanud välja oma tundeid.
Oma lapsepõlvele tagasi vaadates mõistan,
miks ma ei suutnud teda omaks võtta. Kõik oli ühepoolne.
Nüüd ma mõistan seda pinget, mida lapsena kogesin.
See on tugevalt seotud natsiideoloogiaga.
Ta oli Surnupealuu eriüksuses.
Ta oli snaiper, kes viibis kõikjal Euroopas.
Dokumentides on jäädvustatud need paigad, kus ta viibis.
Mõistan, et sügaval ta südames oli antisemitism
ja viha ka teiste rahvuste suhtes.
Tema saksapärane mõttelaad kandus edasi minu perele.
Mind kasvatati selle suhtumisega ja nii ma ka suhtusin.
1945. aastal ei käsitletud eriti minevikku.
Sakslased naasid teisest maailmasõjast,
tundsid end ohvritena ja hakkasid minevikust vaikima.
Nad ei käsitlenud juudiviha ega holokausti.
Meie isad ja vanaisad vaikisid kuni 1980.-90. aastateni.
Jumala Sõnas on ka näha,
kuidas süü ja patt kandub edasi kuni kolmanda-neljanda põlveni.
Niisiis mõjutab see ka meid.
Me kanname natsiajastu ja holokausti süüd osaliselt endaga kaasas.
Kõige enam on seda muidugi näha antisemitismis ja juudivihas.
Juudiviha on kasvanud plahvatuslikult, eriti just nooremas põlvkonnas.
Tekib küsimus, kust see tuleb.
See pole vaid Saksamaal,
vaid ka Suurbritannias, Poolas, kõikjal maailmas.
Ja see toimub seepärast, et minevikuga ei ole tegeletud.
Nii ka kirikliku antisemitismiga,
mida oleme endaga juba üle 2000 aasta kaasas kandnud.
Elasime perega Poola väikelinnas.
Käisime sünagoogis. Me polnud küll õigeusklikud,
kuid me tähistasime kõiki pühi.
Me elasime väga tavapärast elu.
Ma mäletan esimest korda.
Juudi lapsed kõndisid linnatänaval.
Mõned poola lapsed, kes olid meist pisut vanemad,
jooksid meile järele ja hüüdsid:
"Minge Palestiinasse!"
Ma ei mõistnud, miks nad tahavad, et ma Palestiinasse läheks.
Saksa armee vallutas meie linna.
Esimesena öeldi meile, et perepead peavad tulema
ja tooma kõik oma väärisesemed.
Raha, hõbe, kõik väärtuslik tuli neile anda.
Nad tahtsid, et viis-kuus peret jääks ja teeks sunnitööd.
Meid valiti välja heade juutidena.
Meid saadeti ühte hoonesse linna serva,
kus naised istusid ja kudusid sokke Saksa armeele.
Me istusime ja nutsime.
Me ei teadnud, mis toimub me abikaasade ja isadega.
Mu emaisa Ernst Haman oli suurpere kaheteistkümnes laps.
Ta polnud lapsena nii oluline, kuna tal olid vanemad vennad.
Näiteks kandis ta nende riideid.
Juba noore mehena võttis ta omaks natsiideoloogia.
See ei olnud meile kohustuslik, nagu Saksamaal sageli räägitakse.
Iga aastaga ta sidus end ideoloogiaga aina rohkem.
Ta liitus Hitlerjugendiga
ja oli juhiks paarisajale noorele.
Ta õpetas natsiideoloogiat.
Mul on Saksa valitsuse dokumendid tema ajast teises maailmasõjas.
Sealt on näha, et 1939. aasta oktoobri alguses
ehk kohe peale maailmasõja algust oli ta juba Berliinis.
See oli seotud tema teenistusega Relva-SS-is.
Seda kõike lugesin dokumentidest.
See on tõestus, et ta oli Relva-SS-is.
Mu ema ütles, et ta oli liitunud sellega oma soovil.
Ma arvasin, et oleme kristlik pere
ja armastame Iisraeli.
Ma ei kujutanud ette, et kellelgi meist võiks olla seoseid holokaustiga.
Mu vanavanaisa oli holokausti ajal kirjanik ja pastor.
Mu vanaisa oli Saksa sõjaväega Antwerpenis Belgias.
Aastate eest teadsin vaid,
et mu vanaisa oli olnud kontoritööline.
Ta olevat kirjutanud kirju ja teinud kontoritööd.
Keegi ei rääkinud sellest,
ja kui ta naasis, ei rääkinud ta oma nii-öelda tööst.
Pidin ise selle kohta uurima.
Kui ma mõistsin, et pean midagi tegema,
otsisin üles oma vanavanaisa raamatud.
Sain need kätte ja lugesin tema kirjutisi,
kus ta ülistas Adolf Hitlerit kui Saksamaa päästjat.
See šokeeris mind.
Siis mõistsin esimest korda,
et meie pere polegi täiesti puhas.
Mu isa tuli ühel päeval koju.
Ta sai kõikide naabritega hästi läbi,
ka mittejuutidega, kellest mõned töötasid ta heaks.
Ühel päeval tuli meie väiksesse getosse preester
ja ütles: "Te peate põgenema,
sest sakslased tulevad, et viia teid suuremasse getosse."
Ma arvan, et ta mõtles Wrocławi getot.
"Paljud teist surevad sel teel."
Mu isa uskus teda, kuid ülejäänud pere mitte.
Nad kõik tapeti.
Kui hakkasin uurima meie perekonna mineviku kohta,
just teise maailmasõjaga seonduvat,
siis ma teadsin ainult seda,
et meie peresuhted on katki.
Need olid ebaterved, puudus hingeline lähedus.
Mul oli alati probleeme lastega.
Nad olid armsad,
aga kui nad hakkasid kisama, siis ma võinuks kõrvakiilu anda.
Mu sees oli suur viha.
Mul oli selle pärast häbi, aga see oli mu sees.
2017. aastal külastas mind mu tädi ja ütles:
"Carol, kas sa tead,
et su vanaema oli vangivalvur laste vangilaagris?
Tüdrukutele."
See oli mulle nii šokeeriv.
Ma mõistsin, et see on ka minu sees.
Me põgenesime getost
ja varjusime koobastesse,
heinakuhjadesse, punkritesse.
Igasugustesse kohtadesse.
Meil hakkas külm ja isa ütles, et me ei saa nii jätkata.
Nii ta otsustas ühel päeval minna
ja otsida meile päris peidupaiga.
See oli väike küla nimega Malechy.
Küülikukasvataja kaevas meile lauda alla augu.
Seal olime ligi kaks aastat.
Mu teise vanaisa nimi oli Wilhelm Pfeiffer
ja ta läks sõtta 1941. aastal.
Ma tean, et ta sõdis Prantsusmaal
ja hiljem Ukrainas Krimmis.
Sain ühelt Saksamaa väejuhilt dokumendi,
kust sain lugeda, mida ta oli teinud ja kui kangelaslik olnud.
See andis mu teisest vanaisast šokeeriva kujutluspildi.
Tema vastutusel võeti inimestelt nende kodud ära.
Prantsusmaal, Venemaal, Ukrainas.
Konfiskeeriti toitu,
et valmistada majad ette Saksa väejuhtidele, näiteks kindralitele,
kes tulid maad endale võtma.
See seletas nii mõndagi meie perekonna ajaloo kohta.
Tundsin seal kogu aeg, et tahan surra.
Meil oli süüa esimesel kolmel kuul,
kuid peale seda saime vaid küülikutele mõeldud toidu jääke.
Nälg.
Ja hirm.
Nälg ja hirm.
Ja surmavari igal ajahetkel.
Siin pildil tuli Saksa armee meile lähemale,
sest nende koerad tundsid inimlõhna,
aga natsisõdurid ei uskunud, et inimesed võivad elada aida all.
Seega kutsuti koerad tagasi.
Ma tahtsin surra, tahtsin joosta sakslaste juurde,
kuid siis leidnuks nad kogu pere.
Ma püüdsin isegi lapselikul viisil end tappa, kuid see ei õnnestunud.
Ülikool asutati 1470. aastatel.
See loodi krahv Eberhard V käsul,
kes oli juudivihkaja.
Siin kiusati juute taga üle 400 aasta.
Pole siis ime,
et natsionaalsotsialismi ajal oli see ülikool režiimi eesotsas.
Siin said hariduse natside kõige tähtsamad juhtisikud
ehk SS-armeede juhid.
Nende süül hukkus üle 700 000 juudi.
Jumal hakkas sellest rääkima ja me saime Temalt sõnumi,
et me esiisade vaikimine elab meis edasi.
Me hakkasime oma minevikku uurima, läbi töötama,
sealhulgas me linna natsiminevikku.
Ajalugu uurides avastasime, et linn oli kuulunud natsikurjategijatele,
aktiivsetele ja passiivsetele, kuid sellest vaikiti.
Siit näeme, et holokaust saigi sündida ainult vaikivate inimeste tõttu.
Hakkasime minevikku läbi töötama
ja meie koguduses oli ängistus.
Nutt me esiisade pattude pärast
ja sellele järgnenud ärkamine andis mõista, et midagi tuleb teha.
Paljud mu esiisadest olid kristlased,
kes olid olnud misjonärid Aafrikas ja Tais.
Olin veendunud, et minu suguvõsa polnud teise maailmasõjaga seotud.
Kuulsin perekondliku tausta läbitöötamisest
ja mõistsin, et ma ei tea oma suguvõsast midagi.
Hakkasin esitama küsimusi.
Ma läksin oma vanaisa juurde, kes oli veel elus, ja küsisin temalt:
"Vanaisa, mida sa tegid teise maailmasõja ajal?"
Seepeale pani ta kirja oma eluloo ja saatis kõikidele lapselastele.
Ma lugesin ta elulugu ja olin šokeeritud,
sest ta kirjutas, et kogu meie pere oli me kodulinnas tuntud natsipere.
Kui ta sõjast naasis, sülitati talle näkku,
sest kõik teadsid, et ta on nats.
Ma mõistsin, et peidus on enamat,
millest keegi ei räägi.
See oli põhjus,
miks võtsin need fotod vanaisast.
Ühel fotol seisab ta rõdul.
Otsisin seda Antwerpenis olevat rõdu Google Street View'ga.
Otsisin seda omapärast rõdu,
mis oli suure maja küljes.
Ja ma leidsin selle.
Reisisime abikaasaga sinna ja saime teada,
et tegu oli Antwerpeni natsiarmee peakorteriga.
Nad organiseerisid seal üle 25 000 juudi küüditamise,
kes viidi ära Antwerpenist ja selle lähialadelt.
Ma ei suutnud mõista, miks keegi polnud sellest rääkinud.
Aga esimesena ma mäletan,
kuidas mu naine pidi mind raputama.
Tema nägi, mis oli valesti, aga mina ei näinud.
Nägin alles siis, kui ma ise seal maja ees ja tema kabinetis seisin.
Alles siis ma mõistsin.
See justkui halvas mind,
see aastatepikkune ükskõiksus.
Mul võttis seejärel aastaid,
enne kui nägin, kui halb see päriselt on,
kui sügavale ulatuvad selle juured meie suguvõsas.
Isegi kristlasena suhtusin juutidesse negatiivselt.
Mõistsin, et sügaval mu sees on mu vanaisa tõekspidamised.
Nägin, kui karm olen olnud inimestega, kui ägedalt reageerinud.
Kui kutsusin kedagi korrale, siis ma ei piirdunud sellega.
Inimesed olid peale minu korralekutsumist omadega täiesti läbi.
See haavab mind hingepõhjani.
Kuna nägin neil hetkedel endas oma vanaisa südamehoiakut.
See kandus edasi järgmisesse põlve.
Arvan, et sel hetkel otsustasin minevikuga arved klaarida.
Ma pidin sellega silmitsi seisma
ja palusin inimestelt andestust selle eest, kuidas olin neid kohelnud,
aga pidin ka enda elu muutma.
Ma arvan,
et see oli vajalik.
Sa võid teada kogu minevikku ja sellest eemalduda,
kuid mina ei suutnud enam silma kinni pigistada.
Toon näiteks olukorra meie esimese tütrega.
Ta ei suutnud kuni neljanda eluaastani rääkida.
Tal oli raskusi rääkimisega.
Me õpetasime teda,
kuid ta rääkis vaid üksikuid, seosetuid sõnu.
Meile vanematena oli see väga raske.
Me ei seostanud seda minevikuga.
Mul oli oma reisibüroo
ja vahel sõidutas mu naine mind kontorisse ja koju.
Ükskord oli meie väike tütar meiega kaasas.
Tagasiteel ütles ta täiesti eikusagilt:
"Emme, kõik juudid tuleb mõrvata."
Täpselt nii, väga selge lausena.
Mainisin enne, et tal oli raske rääkida,
kuid siis selline selge lause.
Olime hingepõhjani jahmunud, muserdatud.
Me mõistsime, kui sügaval on antisemitism meie peres.
Õhtul me rääkisime temaga ja ta hakkas nutma.
Ta mõistis, et oli teinud midagi halba.
Ta palvetas meiega ja ütles: "Jumal, palun andesta mulle."
Sel hetkel muutus midagi tema sees. Ta hakkas rääkima.
See oli võimas, et ta suutis lõpuks rääkida.
Ühel õhtul me lahkusime.
Lahkusime pimedas.
Jõudsime metsalagendikule.
See oli lage ala.
Päev hakkas õhtusse jõudma.
Me kuulsime lasku ja teiselt poolt veel üht lasku.
Üle me peade lendasid pommid.
Me lihtsalt kõndisime, meil polnud kuskile võimalik peita.
See oli ime, et ellu jäime.
Ma ütlesin iseendale: "Ma tahan elada!"
Ma tahan elada.
Teise maailmasõja alguses oli selles laagris umbes 20 000 last.
Sõja lõpuks oli alles vaid 800.
Ma olin murtud sellest,
et mu vanaema oli olnud seal selle režiimi osalisena.
Ma teadsin, et pean sinna laagrisse minema.
2018. aastal reisisin Poolasse koos seitsme naisega.
Olime kaheksakesi.
Me läksime Łódźi linna,
kus vanaema oli teise maailmasõja ajal olnud.
Me läksime endisesse getosse, kus on mälestuspaik.
Seal oli kujutatud kõhnu lapsi, kes olid alatoidetud ja näljas.
Ma põlvitasin mälestusmärgi ees
ja palusin andestust oma vanaema pattude eest
ja ka selle kurja eest, mis elas minu südames.
Ma nutsin ja nutsin.
Ma tundsin, kuidas müürid langesid.
Üks meiega koos olnud naistest nägi minu palve ajal ilmutust.
Ta nägi, et Jumal võiab mu käsi
ja et ma hakkan lastega töötama.
Ma ei suutnud tol hetkel seda ette kujutada,
kuid kõigest mõni nädal hiljem sain tööpakkumise
Tübingeni ülikooli lastepsühhiaatria osakonnast.
Ma läksin sinna tööle
ja sellest päevast alates muutus minus midagi.
Jumal muutis mu südant.
Teise maailmasõja lõpus likvideeriti kõik koonduslaagrid,
kuna natsid tahtsid neid varjata.
Vangid aeti tänavatele ja toimusid nn surmamarsid.
Surmamarssidel sundisid natsid vangid tänavale, kus puhus jäine tuul.
Seda kutsuti teiseks holokaustiks, mis toimus tänavatel.
Inimesed surid, neid tulistati.
Saksa rahvas elas sellele aktiivselt kaasa.
Nendel tänavatel toimus massimõrv
ja keegi sakslastest ei saa öelda, et ta ei märganud.
Seepärast me ütlesimegi, et soovime surmamarsi läbi käia.
Me usume, et nii saab surmatee eluteeks.
Seepärast nimetasimegi selle ürituse Elu Marsiks.
Eriline sealjuures oli,
et holokaustis ellujäänud küsisid meilt, kas nad võiksid meiega liituda.
Nii tegime marsi läbi
koos kurjategijate järeltulijate ja holokaustis ellujäänutega.
Seal marsil toimus leppimine ja tervenemine.
Elu Marsi üritustel lähme eri linnade tänavatele,
kutsume rahvast kokku.
Räägime perekondade minevikust, palume selle eest andestust.
Teeme seda avalikult,
et inimesed räägiksid välja oma vanaisade saladused,
millest pole kunagi räägitud.
Me näeme, kuidas miski inimestes muutub.
Olin ükskord Lätis ja sain dokumentidest teada,
et väeüksus, kus oli olnud mu vanaisa,
oli Daugavpilsis otseselt seotud Leningradi blokaadiga,
kus käis okupeerimine.
Miljon inimest nälgisid.
Leningradis.
Vaadates neid filme...
Dokumendid kõike ei näita.
Vahel piisab ühest sõnast või lausest.
Sugulased räägivad sulle, kuidas nad on olnud seal puhkusel.
Neil pole mõistmist.
Minu jaoks on Leningrad...
Meil on naaberlinnas Reutlingenis sõbrad.
Seal on sünagoog ja juutide kogukond.
Kõik sealsed eakad on need, kes jäid Leningradis ellu.
Tänapäeval kohtume nendega sageli.
Ma ei tea, mida vanaisa seal tegi, aga tean, et ta oli Surnupealuu üksuses.
Nende ülesanne oli Leningradi inimesi ilma toiduta hoida.
See on reaalsus.
Ma osalesin Daugavpilsi Elu Marsil ja marssisin koos paljude juutidega,
holokaustis ellujäänutega.
Ma olen tänulik, et sain vabandada, jagada oma kahetsust.
Ma ei saa muuta minevikku ega seda, mida mu vanaisa tegi,
aga ma saan paluda andestust.
Teadlased räägivad,
et enamik sakslasi elab veel mingil määral holokausti varjus.
See on muidugi jahmatav.
Meil on olnud ajaloo läbitöötamist igapäevaselt meedias, kirjatükkides,
aga neil teemadel pole perekondades räägitud.
Just perekondades on kantud edasi natsionaalsotsialismi, holokausti
ja sellega kaasnevat vaikimist põlvest põlve.
Saksa koolides räägiti muidugi igal aastal teisest maailmasõjast,
aga see polnud kunagi nii süvitsi, et oleks puudutanud meid isiklikult.
Ma olin 15-16-aastane, kui läksime Dachau koonduslaagrisse.
Kui ma nägin seal pilte juutide surnukehadest,
siis see oli esimene kord seda näha.
Mu sees oli nii halb tunne, et tahtsin sealt põgeneda.
See oli talumatu.
Toona ma muidugi ei teadnud, mis oli mu perekonnas sündinud.
On erinevaid lähenemisi, näiteks vaikimine või emotsionaalsus,
või suisa epigeneetika või DNA-ülekanne.
Kõik need eri lähenemised annavad lõpuks ikka sama tulemuse.
See tugevneb kolmanda ja neljanda põlvega
ning vaikiminegi kandub edasi põlvest põlve.
Ükskord oli mul kõht haige.
Ma nägin seoseid oma vanaisa eluga,
sest kõik mu peres olid surnud kõhuvähki.
Olin Elu Marsiga Varssavis
ja see oli esimene Elu Marss, mille korraldasime 2012. aastal Poolas.
Ma ei saanud kõhu pärast terve öö magada.
Hiljem nägin dokumentidest, et vanaisa oli olnud Varssavis.
Seal oli selgelt kirjas, et ta oli olnud seal koos oma väeüksusega.
See oli mul pidevalt.
Hiljem sain palve läbi terveks
ja natsiideoloogia vaim lahkus mu elust.
Mul polnud enam valusid, need kadusid.
Trauma kandub edasi ühelt põlvelt järgmisele.
Me näeme selle tagajärgi, mis ei kao,
vaid lähevad ainult hullemaks, kui me oma esiisade kogemustega ei tegele.
Piiblis on öeldud, et Jumal ei unusta pattu.
Ta tahab, et süveneksime oma minevikku
ja paluksime andeks oma esiisade patud.
Kui me asju varjame,
siis miski meie luudes sureb või valutab.
Ma olen haavatud.
Nii ma hõljun mineviku,
mineviku koleduste ja Tel Avivi vahel,
mis on elu linn.
Ma olen ravinud ka holokaustis ellujäänute järeltulijaid.
Nad on kirjeldanud, kuidas miski nende sees valutab.
Paljudel holokaustis ellujäänute järeltulijatel on samad õudusunenäod.
Nad on unes koonduslaagris, kuigi nad pole ise seal olnud.
Nad näevad seda unes, tunnetavad seda ja tunnevad isegi lõhna.
On toimunud põlvkondadeülene trauma edasikandumine,
aga inimene seda sageli ei tea.
Ta mõtleb, miks ta on selline, sest ta ei mõista.
Kui aga inimene süübib suguvõsa minevikku, leiab ta selgitusi.
Sama ka kurjategijate poolel.
On katkiste suhetega inimesi.
On inimesi, kes kannatavad sõltuvuste küüsis,
kes on alkoholi- ja narkosõltlased.
Babõn Jaris toimunu oli erakordne sündmus.
Me olime seal 2010. aasta Elu Marsi raames.
Olime seal koos kogudustega
ja Iisraeli suursaadikuga.
Aga kõige erakordsem oli,
et me saime võtta kaasa 40 järeltulijate põlve esindajat.
Need järeltulijad, kelle vanaisad olid olnud seotud Babõn Jariga.
Üks puudutavamaid lugusid oli Willi lugu.
Ta oli aastaid elanud siin Tübingenis alkohoolikuna.
Ta andis oma elu Jeesusele ja ta pöördus täielikult.
Ta ei teadnud palju, aga kui ta hakkas minevikku uurima,
siis ta avastas - ja see on ka kirjalikult kinnitatud -,
et ta isa oli osalenud Babõn Jari massitulistamistes.
Nii mõistis ta enda minevikku,
miks kogu ta pere oli katki, miks temast sai alkohoolik.
See ajalugu kordus tema elus.
Niisiis oli meil üritus Babõn Jaris,
kus ees seisid kurjategijate järeltulijad.
Tema oli koos nendega.
Nad seisid ees ja palusid andestust.
Ma mäletan, kuidas holokaustis ellujäänud istusid ees
ja kurjategijate järeltulijad palusid andestust.
Pisarad voolasid.
Siis tuli ka Iisraeli suursaadik, kes ütles:
"Ma olen olnud paljudel üritustel,
kuid siin on toimunud enamat kui pelgalt mälestamine.
Siin on toimunud leppimine."
Nad olid väga evangeelsed,
aga südames olid nad natsid.
Mul on tõestus, ja nad ei rääkinud kunagi sellest.
Nad oleks võinud öelda: "Andke andeks, me eksisime",
aga nad ei teinud seda.
Tuleb puudutada südameid.
Nii kogevad inimesed ärkamist
ja samal ajal võtavad ka vastutuse mineviku eest.
See ei tähenda,
et me võtame oma isade ja isaisade patu enda peale,
vaid, nagu meie seda sõnastame,
me teeme seda, mida meie vanaisad tegemata jätsid.
Meie vanaisad ei palunud andestust.
Nad ei läinud avalikult ütlema: "Andke mulle toimunu eest andeks."
Seepärast usun,
et järeltulijatena oleme kutsutud lausuma sõnu,
mida me vanaisad ei lausunud.
Peredes ei räägita sellest teemast, sest keegi ei taha süüdistada.
Aga me peame võtma vastutuse ja oma minevikuga midagi ette võtma,
avama oma südamed.
Me peame laskma need lood oma südamesse,
sest see muudab me sees olevat apaatiat.
Need lood murdsid vaikuse mu elus.
Ma tean, et ma ei saa enam vaikida.
Ma pean juutide ja Iisraeli kaitseks välja astuma,
sest mu esivanemad seda ei teinud.
Nemad ei hoolinud, aga mina tahan hoolida, seista Iisraeli kõrval.
Holokaust on muutumas suureks probleemiks.
Paljud eitavad täielikult selle toimumist.
Ellujäänute üks suuremaid hirme on vajuda unustusse.
Oluline on rääkida tulevikust ja midagi koos ära teha,
aga see pole võimalik, kui pole tegeletud minevikuga.
Ma arvan, et nii Saksamaal kui ka mujal esineb see mure,
et ei soovita minevikuga sügavuti silmitsi seista.
Ei taheta tegeleda halvaga.
See on mõistetav,
aga samas me näeme minevikust rääkimise häid vilju,
me näeme tervenemist ja rahvaste kokkutulemist.
Ma näen, kuidas on mõjunud see,
kui tõde meie pere katkisusest on toodud päevavalgele
ja sellega on tegeletud.
See muudab täielikult me elusid ja loob sõpruse kõikide juutidega.
Kui sa ignoreerid minevikku, ennast ja oma perekonda,
siis see võib kasvada ja tulla uuesti esile.
Tänapäeval on antisemitismi laialdaseks levikuks suur oht.
Tundub, et keegi ei taha seda sõnumit kuulda.
Seda tuleb jagada isiklikult.
Mu elu pöördepunkt oli see,
kui tegelesin oma pere natsisüüga
ja ükskõiksusega.
See on uskumatu,
et kui seisin silmitsi holokausti, vaikuseloori ja ükskõiksusega,
siis see muutis minu identiteeti.
See muutis mu mõistmist iseendast, muutis mu suhet Jumalaga,
muutis mu suhet teiste inimestega ja muidugi ka juutidega.
Ma pole kunagi juute vihanud,
mul pole olnud antisemiitlikke mõtteid.
Ükskõiksus on aga veel hullem, sest see on peidus.
Ma arvan, et ükskõiksus on tappev.
Ükskõiksus tapab suhteid ja selle tõttu said halvad asjad sündida.
Meie esiisad olid ükskõiksed.
Nad ei hoolinud, et inimesed surevad, nälgivad.
Nad tulistasid inimesi. Nad olid ükskõiksed.
Ma arvan, et see ükskõiksus elab edasi tänapäeva ühiskonnas.
Me vaatame kõrvale, kui juute taga kiusatakse.
Me oleme ükskõiksed, me ei hooli.
Ma arvan, et see ükskõiksus on me geenides.
See on meie sees ja ulatub kirikuloost kaugemale.
See on meie kultuuri osa.
Meie keelt on mõjutanud kreeka keel
ja me mõttelaadi hellenistlik filosoofia.
Hellenistlik kreeka mõttelaad muudab inimese ebajumalaks
ja olemise keskmeks.
See on vastandlik heebrea mõttelaadile ja õpetusele,
kus olemise keskmes on Jumal ja mitte inimene.
Me näeme, kuidas kreeka mõttelaad on edasi kandunud,
tunginud kogudustesse ja kirikutesse.
Nagu algkoguduseski, juudi algkoguduses,
juutide Jeshuaga, juutide apostlitega, juudi pühadega.
Kui seal misjonitöö kaudu
kinnitas kanda kreeka hellenistlik maailm ja sellega kaasnev mõttelaad,
siis midagi muutus.
Muidugi oli seda näha kirikus - teenistused muutusid ametlikumaks
ja kaugeneti heebrea mõttelaadist.
Kaugeneti hindamatutest heebrea mõttelaadi aaretest,
aga ka heebrea pärandist.
Me kanname seda endaga kaasas
ja ma arvan, et seda ükskõiksust saab võita ainult siis,
kui kogeme isiklikku ärkamist.
Püha Vaimu abil toimub äratus,
kus me tunneme, et Iisrael on ära valitud,
kus me jaatame Iisraeli äravalimist ja laseme selle enda südamesse.
Kui seda tõde aktsepteerime, siis suudame ükskõiksuse ületada.
Siis tekib selline kogudus, kus elab Püha Vaim,
nagu me näeme algkoguduses, kes oli täis Püha Vaimu jõudu
ja kes armastas juudi kultuuri ning taasavastas seda.
Üks erilisemaid hetki minu jaoks oli tutvumine Yair Leviga.
Ta on juudi laulja
ja ta on kirjutanud laulu "Refa Na" ehk "Tervenda teda".
See on Moosese palve järgi,
kui ta palvetas oma õe Mirjami eest, kes sai terveks.
Ma kuulasin seda laulu ja ma tundsin midagi erilist.
Siis ma tõlkisin seda laulu ja ühtäkki mõistsin,
et tegu pole vaid füüsilise tervendamisega,
vaid meie südamete ja rahvaste tervendamisega,
Iisraeli ja Saksamaa suhete tervendamisega.
Me otsustasime salvestada selle laulu saksa keeles.
Seejärel tegime muusikavideo
ning lisasime sinna klippe Auschwitzi marsist ja muud sarnast.
Ma ainult nutsin, sest see oli nii eriline.
Kui me Yairile videot näitasime,
siis temagi nuttis, kuna ta ei oodanud, et see laul võiks selliselt puudutada.
Peredes, kus on olnud antisemitismi, juudiviha,
veresüüd või ebajumalateenistust,
on midagi purunenud.
Me tegeleme teemadega, mida seni ei ole suudetud käsitleda.
Ma olen olnud üle 40 aasta hingehoidja
ning olen kogenud hingehoius ja palves läbimurdeid,
mida seni pole kogetud.
Ma olen psühhoterapeut ja ma armastan oma tööd,
kuid see ei suuda muuta südant.
Südant saab sügavuti muuta ja uueks luua ainult Jeesus.
Ta on tõotanud, et Ta annab meile uue südame ja uue vaimu.
Seda me vajame.
Kui mõistame, et me südamed on katki, külmad ja ükskõiksed,
siis saame palvetada, et Jeesus murraks me südamed
meie esivanemate pattude ja selle suhtes, mis on meie enda sees.
See võib muuta elusid.
Siis saame tervenemise ja tugevuse
Jumal, palun tervenda teda
Jumal, tule ja tervenda teda
Jumal, palun tervenda teda
Tõlge: Elisabeth Tuuling