Ohjelman ovat tuottaneet Jad Vashemin kristityt ystävät -
ja tämä kanava.
Ei niin, että kuusi miljoonaa juutalaista murhattiin.
Tehtiin kuusi miljoonaa murhaa, joista jokaisessa murhattiin yksi juutalainen.
Fred oli kuusivuotias, kun saksalaiset miehittivät Alankomaat.
Äiti ymmärsi tilanteen vaarallisuuden.
Fred lähetettiin asumaan vieraan perheen luo.
Ainoa asia, jonka hän otti kotoaan mukaansa, oli pieni nalle.
Se oli hänen ainoa ystävänsä, jolle hän pystyi kertomaan, -
että hän on juutalainen, että hänellä on ikävä äitiä, että häntä pelottaa.
Perheen tarina on onnellinen. He kaikki selviytyivät.
Sodan jälkeen perhe yhdistyi ja muutti Yhdysvaltoihin.
Fredistä tuli psykologi.
Jad Vashemin kuraattori Jehudit kuuli Fredin tarinan.
Hänestä se oli hyvä kertomus kätketystä lapsesta.
Päätimme pyytää Frediltä nallea lainaksi näyttelyymme.
Mutta Fred sanoi: "Olen pahoillani, mutta se ei käy."
"Nalle ja minä emme ole olleet kertaakaan erossa 60 vuoteen."
"Menemme aamulla yhdessä töihin ja palaamme illalla kotiin."
Jehudit sanoi: "Mieti asiaa. Puhutaan uudelleen parin viikon päästä."
Hän soitti silloin uudelleen. Tällä kerralla Fred vastasi eri tavalla.
"Minä ja nalle keskustelimme pitkään."
"Selitin hänelle: 'Meidän pitää erota hetkeksi ensimmäistä kertaa.'
'Sinun pitää mennä Israeliin kertomaan lapsille, mitä me koimme.'
Puhelun jälkeen Jehudit soitti vakuutusyhtiöön.
Näyttelyesine piti lähettää Yhdysvalloista Israeliin.
Vakuutusyhtiöstä kysyttiin, miten arvokas se on.
Jehudit sanoi: "Miten arvokas Mona Lisa on?"
"Niin arvokas nalle on omistajalleen."
Nalle pakattiin isoon laatikkoon.
Kun laatikkoa sitten avattiin, sieltä löytyi pieni nalle.
Se näytti resuiselta, mutta se oli miehelle kaikki kaikessa.
Nallelle tehtiin lasilaatikko. Se tuli esille lapsista kertovaan näyttelyyn.
Sitten Romanian pääministeri vieraili Jad Vashemissa.
Kuraattorimme Jehudit esitteli hänelle lapsista kertovaa näyttelyä.
Pääministeri oli hyvin vaikuttunut.
Hän kysyi: "Miten voin auttaa Jad Vashemia?"
Jehudit sanoi: "Haluamme rakentaa synagogan."
"Juutalaisilta jäi Romaniaan paljon esineitä. Haluaisimme niitä takaisin."
Pääministeri sanoi: "Autan mielelläni instituutiota, -
joka vaalii esineitään kuin Mona Lisaa."
Fredin ja nallen ansiosta saimme Romaniasta neljä toorakaappia.
Halusimme rakentaa Jerusalemiin synagogan -
Euroopassa murhattujen juutalaisten muistoksi.
Tervetuloa seuraamaan Kiehtova Israel -tuotantoa.
Tänään olemme Jad Vashemissa.
Se on maailman tärkein holokaustin muistoa vaaliva instituutio.
MUISTA TULEVAISUUTTA VARTEN
KIEHTOVA ISRAEL Sisältöä, jota ei muualla näe
Yhteisöjen laakso rakennettiin vaalimaan -
niiden tuhansien juutalaisyhteisöjen muistoa, -
joita oli kaikkialla Euroopassa jopa yli tuhannen vuoden ajan.
Appiukkoni Ruben on Rozwadowista.
Hänet siirrettiin Czestochowaan lähelle Varsovaa.
Sieltä kaikki lähetettiin Venäjälle.
He menettivät kaiken ja tulivat Israeliin tyhjin käsin.
Juuri niin. He saapuivat laivalla pelotta vuonna 1947.
Tullessaan heillä oli vain yllään olevat vaatteet ja pieni tyttövauva.
Sara Granitza johtaa Jad Vashemin kristityt ystävät -järjestöä.
Hänen perheessään on holokaustista selviytyneitä.
Se tekee hänen työstään Jad Vashemissa erityistä.
Mistä nimi "Jad Vashem" tulee?
Mitä se merkitsee? - Se tulee Jesajan kirjasta.
Jes. 56:5 kuuluu hepreaksi: -
"Venatati lachem be beti uchomotai jad vashem asher lo ikkaret."
"[H]eille minä annan huoneessani ja muurieni sisällä -
muistomerkin [jad] ja nimen [vashem] [...] joka ei häviä."
Natsit yrittivät dehumanisoida juutalaiset, -
viedä heiltä yksilöllisyyden, persoonallisuuden, nimen.
Me Jad vashemissa emme halua puhua numeroista.
Haluamme puhua ihmisistä yksittäin, yksilöinä.
Ehkä olet miettinyt joskus, -
miksi Raamatun Aikakirjoissa on niin paljon nimiä.
Nimet ovat hyvin tärkeitä heprean kielessä. Niillä on aina merkitys.
Ennen kaikkea jokainen nimi on tärkeä Jumalalle.
Jad Vashem pitää tarkoin huolen siitä, -
ettei holokaustien uhrien nimiä unohdeta.
Auschwitzissa kaikkien iholle tatuoitiin numerosarja.
He kaikki menettivät nimensä.
Senkö vuoksi teillä on täällä tämä nimisali?
Juuri sen vuoksi.
Sodan aikana natsit yrittivät dehumanisoida juutalaisia.
Juutalaisilta vietiin nimi. Heille annettiin numerot.
Heiltä ajettiin hiukset. Heille annettiin vanginvaatteet.
Heistä tehtiin persoonattomia. Heiltä vietiin yksilöllisyys.
Jad Vashem haluaa palauttaa heille nimet ja yksilölliset tarinat, -
sillä jokainen ihminen on kokonainen maailma.
Juutalaisessa perimätiedossa, Gemarassa, sanotaan, -
että yhden ihmishengen pelastaminen on kuin pelastaisi maailman.
Se pätee myös toisin päin.
Jos tappaa yhden ihmisen, on kuin tappaisi kokonaisen maailman.
Heistä jokainen on kokonainen maailma. Mitä heistä olisikaan tullut?
Minulla on tässä todistus, -
jonka appiukkoni täytti sisarestaan, -
tämän miehestä ja pojasta.
Se on hepreaksi. Tässä lukee "Treblinka".
Heidät murhattiin vuonna 1943.
He asuivat Varsovassa. Heidät vietiin tuhoamisleirille Treblinkaan.
Sinne tuodut murhattiin saman tien kaasukammiossa.
Tällaisia papereita meillä on täällä tietokannassamme.
Kuten näkyy, monet hyllyt ovat täynnä, -
mutta osa on tyhjillään.
Toivomme saavamme vielä lisää nimiä, -
mutta nämä ovat viimeisiä hetkiä. Selviytyjät ikääntyvät ja kuolevat pois.
Ellemme toimi nyt, voi olla, ettei näitä tietoja enää saa mistään.
On hyvin tärkeää kerätä niin paljon nimiä kuin suinkin.
Montako nimeä olette tähän mennessä löytäneet?
Meillä on nyt 4 800 000 nimeä eli yli neljä miljoonaa.
Mutta meillä ei ole kaikkia kuutta miljoonaa -
ja tuskin tulee olemaankaan.
Tiedän omasta suvustani, että pieniä lapsia murhattiin -
eikä kukaan enää tiedä heidän nimiään. Kerron esimerkin.
Täällä nimisalissa on todistuslomake, -
jonka joku täytti "jäätelönaisen" puolesta.
Nainen myi jäätelöä hänen koulunsa lähellä.
Nainen oli leski. Hän myi jäätelöä elättääkseen lapsensa.
Lomakkeen täyttänyt ei tiennyt naisen tai lasten nimiä.
Hän kirjoitti nimeksi "jäätelökaupan nainen".
Se nimi meillä on.
Holokaustissa murhattiin 1,5 miljoonaa lasta.
Voitko kertoa lastenprojektistanne?
Lapset ovat hyvin erityisiä, sillä lapsi on puolustuskyvytön.
Meidän tehtävämme aikuisina on suojella lasta.
Näitä lapsia ei suojellut kukaan.
Kun lapsi murhataan, -
hänestä ei jää mitään kertomaan hänen tarinaansa.
Holokaustissa lasten kokemukset ovat ainutlaatuisia.
Monesti getoissa ja leireillä -
lasten oli pienikokoisina helpompi salakuljettaa tavaraa.
Tilanne perheissä kääntyi toisinaan päälaelleen.
Isä vietiin pois. Äiti jäi yksin lasten kanssa.
Pienet lapset joutuivat kantamaan vastuuta -
ja salakuljettamaan ruokaa äidille.
Holokaustin lasten tarina on hyvin ainutkertainen. Haluamme muistaa -
puoltatoista miljoonaa holokaustissa murhattua lasta.
Esztefania Popovits, 13 vuotta, Unkari.
Hadassa Rozen, 5 vuotta, Puola.
Mikhail Kompil, 5 vuotta, Puola.
Tuvia Wirtzberg, 6 vuotta, Tšekkoslovakia.
Rivka Metovic, 14 vuotta, Jugoslavia.
Yhteisöjen laaksossa 107 seinää muodostavat muistomerkin -
Euroopan yli 5 000 juutalaisyhteisölle, -
jotka hävitettiin holokaustissa kokonaan tai osittain.
Laakso on yhtäältä rakennettu kartan muotoiseksi.
Laakson koillisosassa -
on koillisessa sijanneiden yhteisöjen nimet.
Toisaalta laakso muistuttaa sokkeloa.
Siltä Euroopan juutalaisista silloin tuntui.
He olivat sokkelossa, josta ei päässyt pois.
Jos jää sinne, kuolee, mutta sieltä ei pääse poiskaan.
Ylhäällä näkyy vihreyttä. Tuhon jälkeen...
Ensin laskeudutaan laaksoon niin kuin hautaan.
Mutta yläpuolella on uusi syntymä, elämä.
Holokaustista selviytyneet rakensivat Israelin. - Totta. Ei epäilystäkään.
Heillä ei ollut mitään. - Ei niin. Paljon intoa ja toivoa.
Heillä oli vahva tunne: "Olemme hengissä ja pysymme hengissä."
"Rakennamme sitä, mikä on laillisesti meidän."
"Maamme, jossa kielemme ja perinteemme elävät."
Se on juutalaiskansa.
Tässä on siis seinä. - Isojen lahjoittajiemme kunniaksi.
Yksi niistä on Jerusalemin kansain- välinen kristillinen lähetystö ICEJ.
Se on kumppanimme. Se perusti Jad Vashemin kanssa -
Jad Vashemin kristityt ystävät.
He tukevat meitä jatkuvasti.
Meille on kunnia, että ICEJ on muiden lahjoittajien joukossa.
He ovat kumppaneitamme. Ainoastaan heidän avullaan -
työmme näissä instituutioissa on mahdollista.
Miksi kristittyjen on tärkeää tukea Jad Vashemia?
Kristittyjen ja juutalaisten yhteinen historia ja suhde -
eivät ole aina olleet kovin hyviä.
Viime vuosina on kehittynyt hyviä suhteita ja ystävyyttä, -
ymmärryksen siltoja ja yhteistyötä.
Ainoastaan yhdessä voimme oikeasti vaikuttaa maailmaan.
On suuri saavutus, että Jad Vashem on saanut ICEJ:n kumppanikseen.
Rikkaaksi olet Sinä minut tehnyt, oi Jumala.
Suo minun avokätisesti jakaa kauneuttasi.
Euroopan juutalaisilla ei sodan jälkeen ollut paikkaa, minne mennä.
He yrittivät palata Puolaan. Siellä oli pogromeja, kuten Kielcen pogromi.
He tajusivat, ettei heillä ollut muuta paikkaa kuin Luvattu kotimaa, Israel.
Silloin tätä seutua hallitsi brittiläinen imperiumi.
Britit eivät päästäneet juutalaisia tänne. Vain hyvin pieniä määriä.
Appeni ja anoppini sekä mieheni vanhin sisko -
olivat Italiassa pakolaisleirillä.
Siellä onnistuttiin ostamaan vanha laiva.
He lähtivät sillä matkaan kohti Israelin maata.
Kun he saapuivat Haifan rannikolle, -
brittien ilmavoimat ottivat heidät kiinni.
Brittisotilaat nousivat laivaan.
He käskivät juutalaisten siirtyä pienempiin aluksiin -
ja veivät heidät Kyprokselle.
Sinne brittihallitus oli rakennuttanut leirejä laittomille maahanmuuttajille.
Uskomatonta. Oli vuosi 1947. Sota oli päättynyt kaksi vuotta sitten.
Länsimaissa jo tiedettiin juutalaisten kärsimyksestä.
Silti juutalaisilla ei vieläkään ollut kotimaata.
Taas heitä laitettiin leireihin, joissa oli piikkilanka-aitaa ja vartijoita.
Vasta Israelin itsenäistettyä vuonna 1948 he saivat tulla tänne.
Sota loppui vuonna 1945. Israel perustettiin vuonna 1948.
Mitä siinä välissä tapahtui? Missä juutalaiset olivat?
Henkiinjääneiden tarina sodan jälkeen on hyvin, hyvin raskas.
Appeni ja anoppini, Ruben ja Tsippora, ja 2-vuotias tytär Amalia -
saapuivat Israeliin.
Sitten syttyi itsenäisyyssota. Appeni kutsuttiin heti armeijaan.
Pitikö appesi siis taistella itsenäisyyssodassa, -
kuuden päivän sodassa ja jom kippur -sodassa? - Piti.
Kuuden päivän sodassa hän haavoittui -
mutta selviytyi ja pääsi kotiin.
Myös mieheni taisteli ensimmäisessä Libanonin sodassa.
Sitten menimme naimisiin. Meillä on viisi lasta.
Vanhin poikani Ro'i, holokaustista selvinneiden pojanpoika...
Jos muistat, vuonna 2006 Libanonista hyökättiin jälleen Israelia vastaan.
Hyökkääjä oli Hizbollah. Sitä rahoittaa Iran, -
joka vaatii Israelin valtion tuhoa ja kieltää holokaustin.
Sinä kesänä poikani Ro'i oli panssarijoukoissa, kuten isänsä.
Oli perjantai, 11. elokuuta.
Hän soitti kotiin ja toivotti meille shabat shalom.
Hän kertoi, että yksikkö lähtee illalla Libanoniin.
Se oli hirvittävää. Pyysin häntä soittamaan, -
kun hän on taas Israelissa, jotta tiedän hänen olevan kunnossa.
Tuli lauantai-ilta. Ro'ilsta ei kuulunut mitään.
Puhelu meni vastaajaan. Yritin vitsailla sinne ja sanoin: -
"Mehän sovimme. Lupasit soittaa. Kerro, mitä on meneillään."
Ei aikaakaan, kun ovelle koputettiin.
Alakertaan mennessäni näin, että ovella oli sotilaita.
Yksikään israelilaisäiti ei halua nähdä sotilaita ovella, -
kun poika on armeijassa.
Aloin huutaa hysteerisenä. Tytär avasi oven.
Sain vaivoin kysyttyä: "Onko Ro'i elossa?"
"On. Vakavasti haavoittunut."
Ohjus oli osunut Ro'in panssarivaunuun ja räjähtänyt.
Hänellä oli vammoja päästä varpaisiin.
Hän oli palanut. Hänellä oli ainakin 14 murtumaa.
Hänen keuhkonsa olivat vaurioituneet.
Hänet oli saatu ulos vaunusta ja lennätetty Israeliin.
Hän oli tehohoidossa yli viisi viikkoa. Hän taisteli hengestään.
Rukoilin Jumalalta apua.
Minulla oli paljon aikaa ajatella.
Minulla oli kaksi muuta poikaa, 6- ja 7-vuotiaat.
Ajattelin: "Tämä on hullua. Armeijassa on vaarallista."
"En voi lähettää poikiani armeijaan kuolemaan ja haavoittumaan."
Kun pohdin näitä äidin ajatuksia, -
Ruben ja Tsippora, holokaustin eloonjääneet, tulivat käymään -
sairaalan perhehuoneeseen. Halasin heitä.
Samassa ymmärsin, että ellen halua lasteni ja lastenlapseni -
kokevan samaa kuin isovanhempansa, -
meidän pitää puolustaa maata ja lasten pitää mennä armeijaan.
Se oli siis ihme. Pidät sitä ihmeenä. - Ehdottomasti.
Kiitämme Jumalaa Hänen armostaan monta kertaa päivässä.
Nyky-Israelin valtion historia on lyhyt -
verrattuna juutalaiskansan historiaan.
Israelista tulee runsaasti siunauksia.
Uskotko, että se liittyy jotenkin juutalaisiin profeettoihin?
Kun Raamattu sanoo, että palaamme tänne maan neljältä kulmalta, -
se on tapahtunut ainoastaan modernin sionismin ajalla.
Kun tulimme Egyptistä, tulimme sieltä.
Kun olimme pakkosiirtolaisina ja palasimme 70 vuoden jälkeen, -
palasimme maahan Babylonista.
Ainoa kerta, kun juutalaisia tulee Jemenistä, Saksasta, Venäjältä, -
lännestä, idästä, pohjoisesta ja etelästä, -
on 1900-luvulla modernin sionismin ja nykyisen Israelin valtion aikana.
Uskon ehdottomasti, -
että saamme elää hyvin merkityksellisessä ajassa.
Se, mistä profeetat puhuivat, tapahtuu nyt.
Myös suhde juutalaisten ja kristillisen maailman välillä -
on osa sitä profetiaa.
Maailman kansakunnat tulevat ymmärtämään, -
että Jumala antoi Raamatun juutalaisille -
ja että se on valittu kansa.
Se on mielestäni asia, jota ei tule ottaa kevyesti ja itsestäänselvyytenä.
Meidän täytyy arvostaa sitä joka päivä.
Niin itse näen elämän. Niin opetan lapsilleni.
Miltä sinusta tuntuu käydä maassa, -
jonka asukkaiden isät tai esi-isät tappoivat kuusi miljoonaa juutalaista?
Minulla on tietty ajattelutapa, joka minusta on hyvin juutalainen.
Menneisyys täytyy tuntea ja muistaa, mutta meidän on mentävä eteenpäin.
Juutalaiset eloonjääneet eivät kostaneet.
Juutalaiset eivät tee niin. Me menemme eteenpäin.
Nykyisin Saksa on Israelin parhaita liittolaisia maailmassa.
Meidän täytyy muistaa historia varmistaaksemme, -
ettei se enää ikinä tapahdu.
Kun nyt menen Saksaan, menen ystävälliseen maahan.
Suhteemme on ollut vaikea.
Mutta katsomme taaksepäin ja kuljemme eteenpäin. Niin sen näen.
Jad Vashem esittelee holokaustia hyvin vaikuttavalla tavalla.
Rakennus muistuttaa arpea maisemassa.
Holokausti on kuin arpi jokaisen juutalaisen sielussa.
Kuilumainen rakennus levenee päätyä kohti.
Päädystä avautuu komea näkymä Juudean vuorille, -
joilla nykyään kasvaa taas metsä, -
niin kuin entisaikain juutalaisten profeetat ennustivat ajasta, -
jolloin juutalaiskansa palaa kotimaahansa.
Kuulin tänään Jad Vashemissa jotain, mikä on jälleen hyvin ajankohtaista.
Jokainen on tärkeä, ja jokaisen tulisi karistaa välinpitämättömyys, -
kun antisemitismi on jälleen nousemassa maissamme.
ICEJ toimii eturintamassa antisemitismin vastaisessa taistelussa.
Se tekee yhteistyötä Jad Vashemin kanssa -
Jad Vashemin kristittyjen ystävien kautta.
Fascination Israel -järjestö tekee työtä varmistaakseen, ettei historia unohdu.
Lähde mukaan tukemaan työtämme, -
jotta voimme jatkaa näiden ohjelmien tekemistä.
Kiitos seurasta!
Näkemiin Jad Vashemista ja sydänlämmin shalom!
Kenties juuri tässä -
tuhon oma mies elämänsä viimeisenä hetkenä -
katsoessaan hävityksen syvyyteen kauhusta levinnein silmin -
ymmärtää elämän kauneuden ja luomisen voiman.
LIITY JAD VASHEMIN KRISTITTYIHIN YSTÄVIIN.
MUISTAEN MENNEISYYS -
RAKENNETAAN PAREMPI TULEVAISUUS YHDESSÄ.
Suomennos: Marianne Tenetz