Järgnev dokfilm jõuab teieni
tänu ühingule "Yad Vashem'i kristlikud sõbrad".
"Küsimus pole 6 miljoni juudi tapmises.
Küsimus on pigem kuues miljonis tapmises,
kus igal korral tapeti üks juut."
Fred oli 6-aastane, kui sakslased Hollandisse tungisid.
Fredi ema mõistis, et olukord on tõsine,
mistõttu Fred pidi lahkuma koos võõrastega,
võttes endaga kodunt kaasa vaid väikese kaisukaru,
kellest sai ta ainus kaaslane ja sõber, kellega jagada oma juudi päritolu,
kellega jagada oma hirme ja igatsust ema järele.
Selle pere lugu lõppes küll õnnelikult, sest nad kõik jäid ellu.
Nad said peale sõda uuesti kokku ja emigreerusid USA'sse.
Fredist aga sai suureks saades psühholoog.
Yad Vashem'i meelest oli tegu võrratu looga,
mis räägib ühe varjunud lapse elust.
Nii mõtlesime paluda Fredilt ta kaisukaru oma näituse tarvis.
Fred aga vabandas ja keeldus,
öeldes, et nad ei lahku teineteisest kunagi.
Nad käivad koos tööl
ja pole 60 aasta jooksul kunagi üksteisest lahus olnud.
Samas palus ta mõtlemisaega,
et rääkida sellest paari nädala pärast uuesti.
Nii me tegime ja siis oli ta juba palju sõbralikum,
öeldes: "Mul oli oma kaisukaruga pikk jutuajamine
ja ma selgitasin talle,
et peame esimest korda elus lahku minema.
Pead minema Iisraeli,
et jagada tänapäeva lastele me läbielamistest."
Ta helistas peale me jutuajamist kindlustusfirmasse,
sest see "kallis aare" tuli transportida USA'st Iisraeli.
Nad küsisid ta käest selle väärtust
ja ta küsis: "Palju Mona Lisa väärt on?
Sest just nõnda palju on see karu te kliendile väärt."
See kaisukaru pakiti suurde kasti
ja kui hakkasime seda lahti pakkima, tuli sealt lõpuks välja üks väike karu,
mis nägi välja nagu kalts.
Aga selle mehe jaoks oli see karu kogu ta maailm.
Sellele karule valmistati eriline kast
ja see pandi üles lastele mõeldud näitustesaali.
Mingil ajal külastas meid Rumeenia peaminister
ja me kuraator viis ta laste näitustesaali ringtuurile.
Peaminister oli sellest nii vaimustuses,
et küsis, kuidas ta saaks aidata Yad Vashem'i?
Me kuraator ütles, et me sooviks ehitada sünagoogi
ja kuna Rumeeniasse jäi juutidest maha
palju erinevaid kunstiteoseid,
siis küsisime, kas minister saaks aidata meil saada need endale.
Ta ütles, et asutus, kes hoolitseb erinevate kunstiteoste eest,
on valmis meid aitama.
Nii et tänu Fredile ja ta kaisukarule
saime me Rumeeniast neli tõelist kunstiteost.
Tahtsime rajada Jeruusalemma vähemalt ühe sünagoogi,
mis oleks kõigi nende mälestuseks, kes kaotasid oma elu Rumeenias.
Tere tulemast saatesse "Iisraeli lummus"!
Toome teile täna uudiseid Yad Vashem'ist,
mis on maailma kõige olulisem asutus,
mis on pühendatud holokausti mälestuseks.
MÄLETAGEM TULEVIKU NIMEL
"IISRAELI LUMMUS" näitab asju, mida muidu ei näidata
Kogukondade org sai loodud selleks,
et meenutada tuhandeid juudi kogukondi,
kes eksisteerisid Euroopas enam kui 1000 aastat.
Mu äiapapa Ruven on pärit Osvadovist,
mis on Varssavi lähedal asuv paik.
Nad saadeti sealt Venemaale.
Nad kaotasid kõik,
nii et Iisraeli tulles polnud neil midagi, oli nii?
Neil polnud mitte kui midagi.
Nad jõudsid Iisraeli laevaga 1947. a.
Kõik, mis neil oli, olid vaid riided nende seljas
ja väike beebitüdruk.
Sara Granitza on ühingu "Yad Vashemi kristlikud sõbrad" juht.
Tema enda perre kuulub ka holokausti üleelanud inimesi
ja see muudab ta töö selles unikaalses paigas
veelgi erilisemaks.
Kust see nimi Yad Vashem tuleb?
Mida see tähendab?
Nimi Yad Vashem tuleb kirjakohast Jesaja 56:5:
"Neile ma annan oma kojas ja oma müüride vahel
mälestusmärgi ja nime..."
Mälestusmärk = Yad, Nimi = Vashem.
"...mida ei saa hävitada."
Natsid püüdsid muuta juudid mitteinimesteks.
Nad püüdsid röövida nende isiksuse, iskupära ja nimed.
Siin Yad Vashemis aga ei taha me rääkida numbritest,
vaid igast inimesest eraldi ja üksikuna.
NIMEDE SAAL
Võib-olla olete küsinud endalt vahel,
miks on Piiblis, kahes Ajaraamatus, nii palju nimesid?
Heebrea keeles on nimed ääretult olulised
ja neil kõigil on oma tähendus.
Kõige enam aga on iga nimi oluline Jumala jaoks.
Yad Vashem kannab head hoolt holokausti ohvrite nimede eest,
et neid ei unustataks.
Nii et kõigi Auschwitzis olnute nahale tätoveeriti oma number
ja nad kaotasid seetõttu oma nime.
Kas see ongi põhjus, miks teil on siin see nimede sein?
Absoluutselt.
Natsid püüdsid sõja ajal röövida juutidelt
nende inimeseks olemise.
Nagu öeldud - nad võtsid me nimed ja andsid numbrid asemele.
Nad ajasid me pead paljaks ja andsid vormirüü selga.
Ei mingit isiksust ega eripära.
Me tahame siin Yad Vashem'is
tuua tagasi nende nimed ja isiklikud lood,
sest igaüks neist on omaette maailm.
Juudi kultuuris on ütlus,
et kui päästad ühe elu, päästad otsekui terve maailma.
Või teisipidi - kes võtab kelleltki elu, hävitab otsekui kogu maailma.
Igaüks neist inimestest on kui omaette maailm,
mis oleks võinud neist esile tulla.
Mul on siin üks tunnistus,
mille mu äi täitis oma õe ja tolle abikaasa ning poja kohta.
See on küll heebrea keeles, aga siin on kirjas "Treblinka".
Nad tapeti 1943. aastal.
Nad viidi Varssavist Treblinkasse, kus asus koonduslaager
ja kus kõik sinna saabujad kohe gaasikambrisse saadeti.
Meil on selliseid pabereid oma failides suurel hulgal.
Paljud riiulid on juba täis, aga paljud veel ka tühjad.
Loodame ikka saada veel uusi nimesid
ja peame kiiresti tegutsema,
sest paljud holokaustis ellujääjad jäävad vanemaks ja surevad ära,
mistõttu, kui me praegu ei tegutse, ei pruugi me seda infot kunagi saada.
Nii on ülimalt oluline saada kokku nii palju nimesid, kui võimalik.
Kui palju nimesid olete te siiamaani leidnud?
Meil on hetkel 4 miljonit 800 000 nime
ehk siis üle 4 miljoni nime.
Kuid meil pole 6 miljonit nime
ja suure tõenäosusega ei saa ka olema,
sest võin kasvõi oma pere põhjal öelda,
et sellest tapeti palju väikesi lapsi,
kelle nimesid ei mäleta täna enam keegi.
See on vaid üks näide.
Meil on siin kuulsuste seinal näiteks üks selline ankeet,
mille keegi täitis ühe jäätisemüüja kohta,
kes müüs ühe kooli lähedal jäätist.
Tegu oli lesknaisega,
kes pidi teenima raha nii iseenda kui oma laste heaks.
Kuid ankeedi täitja ei teadnud
ei selle jäätisemüüja ega ta laste nimesid.
Nii on meil ta nimeks "Naine jäätisepoest".
Holokausti raames hukkus 1,5 miljonit last.
Rääkige palun lähemalt ka teie laste projektist.
Lapsed on üldse väga eriline juhtum,
sest lapsed on ju nii õrnad
ja meie kui täiskasvanute asi on neid kaitsta.
Tol ajal aga polnud kedagi, kes oleks neid kaitsnud.
Kui laps hukkub või tapetakse,
ei jää temast enam midagi maha, mis räägiks tema loo.
Juudi laste kogemus oli midagi väga ainulaadset,
sest elades getodes ja koonduslaagrites,
oli neil oma väikese kasvu tõttu lihtsam smuugeldada
ja sageli nad pididki seda tegema.
Kui isa võeti kinni ja ema jäi lastega üksi,
said hoopis lastest pere varustajad tänu smuugeldamisele.
Nii on holokausti laste lugu väga unikaalne
ja me tahame mäletada neid 1,5 miljonit last,
kes holokaustis hukkusid.
Istefanija Kubovitš, 13-aastane, Ungari.
Hatasha Husen, 5-aastane, Poola.
Mihhail, 5-aastane, Poola.
Järgmine laps - 6-aastane, Tšehhoslovakkia.
Kogukonna orus on 107 seina, mis on pühendatud
enam kui 5000'le juudi kogukonnale Euroopas,
mis said holokausti ajal kas täiesti või osaliselt hävitatud.
Viis, kuidas see paik siin on üles ehitatud,
on ühtpidi kui maakaart.
Kui vaadata selle oru kirde suunas, leiab sealt vastava kogukonna nime.
Teisalt aga on see ehitatud kui labürint.
See on see,
kuidas tolle aja Euroopas elanud juudid end tundsid -
otsekui lõksus labürindis.
Neil polnud kuhugi põgeneda.
Seal sees olles neid tapeti ja samas polnud ka kuhugi põgeneda.
Kui vaadata selle ehitise pealispinda, siis te näete seal rohelust.
Peale kõike seda hävingut saabus kui org -
kui põhja ehk hauda minek.
Aga samas leidis selle pinnal aset uuestisünd ehk uus elu.
Samas võib öelda,
et holokaustis ellujäänud taaselustasid Iisraeli.
- Absoluutselt. Selles pole küsimustki.
Tehes seda mitte millegagi. - Mitte millegagi.
Samas oli neil küll rohkelt kirge ja lootust.
Rohkelt indu teadmisest: "Me oleme elus ja me jääme ellu.
Me ehitame üles selle, mis kuulub õigusega meile.
Meie oma maa ühes oma keele ja oma kultuuriga."
See on see, milline juudi rahvas on.
See sein siin on... - Kõigi meie suurtoetajate austuseks.
Oleme ülimalt uhked, et nende seas on ka
Jeruusalemma Rahvusvaheline Kristlik Suursaatkond,
kes on meie partnerid.
Nad on ehitanud koos meiega ja toetavad meid pidevalt,
nii et see on au, et nad on siin kõigi teiste toetajate seas.
Nad kõik on meie partnerid
ja vaid tänu neile isikutele ja asutustele
saame me jätkata oma tööd.
Miks see on nii oluline, et kristlased toetaksid Yad Vashemi?
Kristliku ja juudi maailma ajalugu pole just alati olnud kõige parem
ehk siis nende omavaheline suhe pole olnud kõige parem.
Samas on suur õnn elada ajastul,
kus oleme viimaste aastate jooksul loonud häid suhteid,
ehitades ühiste arusaamade sildu ja koostööd.
Sest ainuüksi üheskoos
saame me avaldada mõju sellele maailmale.
Nii on see suur saavutus,
et Rahvusvaheline Kristlik Suursaatkond
teeb Yad Vashemiga koostööd.
"Oo Jumal, Sa oled teinud mind nii rikkaks.
Palun lase mul jagada oma ilu avatud süli."
Euroopa juutidel polnud peale sõda kuhugi minna.
Püüdes naaseda oma kodukohtadesse Poolas,
esines sellele kõikvõimalikke takistusi.
Nii ei jäänud neil muud üle, kui naaseda tõotatud kodumaale
ehk Iisraeli.
Tol ajal aga valitses Iisraeli üle inglise impeerium,
kelle kehtestatud reeglite kohaselt
sai Iisraeli tulla vaid väga väike kogus juute.
Mu ämm ning äi ja mu mehe vanem õde olid Itaalias,
pagulaste laagris,
kus neil õnnestus pääseda ühele laevale
ja jõuda sellega Iisraeli.
Jõudes Riffa rannikule lõikas inglaste õhujõud nende tee läbi.
Inglise sõdurid läksid laeva
ja võtsid sealt nö juudi-uustulnukad maha,
pannes nad väikestesse paatidesse ja viies nad Küprosele.
Inglise valitsus rajas Küprosele ebaseaduslikele immigrantidele laagri.
On lausa uskumatu, et 1947. aastal - 2 aastat peale II Maailmasõja lõppu,
kus lääne tsiviliseeritud maailm juba teadis,
millest juudid olid läbi läinud,
ei võimaldatud neile sellest hoolimata naaseda oma kodumaale
ja nad elasid taaskord okastraadi ja valvuritega ümbritsetud laagrites.
Alles 1948. aastal, kui kuulutati välja Iisraeli riik,
lasti neil sinna tagasi minna.
II Maailmasõda lõppes 1945. a. ja Iisraeli riik kuulutati välja 1948.a.
Mis aga nende 3 aasta jooksul toimus?
Kus kõik need juudid olid?
Sõjas ellujäänud juutide lugu on väga, väga raske ja tõsine lugu.
Mu ämm ja äi ning nende 2-aastane tütar
pääsesid lõpuks Iisraeli.
Iisrael sai iseseisvaks ja mu äi värvati koheselt sõjaväkke.
Kas te äi pidi ka võitlema iseseisvuse eest?
Näiteks kuuepäevases sõjas.
Jah. Ta sai kuuepäevases sõjas haavata,
aga jäi siiski ellu ja pääses tagasi koju.
Mu abikaasa sõdis samuti. Näites esimeses sõjas Liibanoni vastu.
Seejärel me aga abiellusime ja meil on 5 last.
Nii on me vanim poeg holokaustis ellujääjate järeltulija.
Kui mäletate 2006. aastat, mil rünnati taas Iisraeli riiki.
Seda siis Liibanonist ehk Põhjast.
Nad said raha Iraanilt, kes kutsus üles hävitama Iisraeli riiki.
Mu poeg oli tol suvel tankis.
See oli reedel, 11. augustil,
kui ta helistas meile koju ja soovis rahulikku sabatit,
andes ühtlasi teada, et nende üksus läheb Liibanoni.
See oli kohutav! Lihtsalt kohutav!
Palusin, et ta helistaks mulle niipea, kui ta tagasi Iisraelis on,
et anda mulle teada, et temaga on kõik hästi.
Laupäeva õhtul polnud ta käest ühtki sõnumit.
Proovisin talle helistada, aga mu kõne läks kõnepostkasti.
Püüdsin veel nalja heita ja ütlesin, et meil oli ju kokkulepe, et ta helistab
Mõni minut hiljem koputati me uksele.
Teel trepist alla ukseni
nägin juba aknast ukse taga seisvaid sõdureid.
Ükski juudi ema ei taha näha sõdureid oma ukse taga,
kui ta poeg on sõjaväes.
Hakkasin hüsteeriliselt karjuma, mispeale mu tütar lasi nad sisse.
Mu esimene küsimus oli, kas mu poeg on elus?
Nad ütlesid, et on, aga väga tõsiselt vigastatuna.
Granaat tungis ta tankist läbi,
mistõttu ta oli pealaest jalatallani haavatud.
Ta sai suuri põletushaavu ja tal oli üle 40 luumurru.
Ta kopsud said samuti viga.
Nad said ta tankist välja ja lennutasid Iisraeli,
kus ta oli enam kui 5 nädalat intensiivravi osakonnas.
Võitlesime ta elu eest täiega.
Palusime Jumalat, et Ta aitaks meid.
Mul oli piisavalt aega mõelda.
Mul oli tol ajal veel kaks väiksemat poega -
6- ja 7-aastased.
Mõtlesin: "See on täiega hullumeelne! Sõjaväes olek on nii ohtlik!
Emana pean ju oma lapsi kaitsma,
mistõttu ma ei saa saata neid sõjaväkke,
kus nad võivad viga või surma saada."
Kuid mõeldes neid emalikke mõtteid,
tulid ühed holokaustis ellujääjad meid sinna haiglasse vaatama.
Neid kallistades mõistsin koheselt,
et kui ma ei taha, et mu lapsed ja lapselapsed
läheksid läbi kõigest, millest nende vanavanemad läksid,
siis peame ka kaitsma kõike, mis meil on
ja nad peavad minema sõjaväkke.
Ühtlasi pidasite seda kõike imeks. - Absoluutselt.
Täname iga päev Jumalat Ta armu eest.
Uue Iisraeli riigi ajalugu on olnud üsna lühike
võrreldes kogu juudi rahva ajalooga.
Iisraelist on voolanud välja rohkelt õnnistusi.
On see ka kuidagi juudi prohvetitega seotud?
Piiblis on öeldud,
et juudid naasevad oma maale neljast erinevast ilmakaarest.
Kaasaja sionismi aeg on ainus aeg, mil see sünnib.
Kui juudid tulid välja Egiptusest, siis nad tulidki vaid välja Egiptusest.
Kui esimene tempel sai hävitatud ja meid aeti pakku,
tulime me 70 aasta pärast Babülonist tagasi Iisraeli.
Ainus kord aga, mil me tuleme tagasi kõigist ilmakaartest,
on 20. sajandil ehk kaasajal. Kaasaegse Iisraeli riigi ajal.
Usun, et meil on tohutu õnn elada väga tähendusrikkal ajal,
kus kõik see, millest prohvetid rääkisid on ka täitumas.
Ühtlasi ka need suhted, mida loome kristliku maailmaga,
on osa sellest prohvetlusest, on ju nii.
Maailma rahvad mõistavad,
et Jumal andis juudi rahvale Piibli ja nad on valitud rahvas.
See on miski, mida ei saa võtta kergelt ega iseenesestmõistetavana.
Peame hindama seda iga päev.
See on see, kuidas ma elu näen ja kuidas sellest ka oma lastele õpetan
Mis tunne oli minna tagasi maale,
kus hukati 6 miljonit juuti?
Usun, et viis, kuidas seda näen, on väga juudilik viis seda näha.
Me peame teadma oma minevikku ja hoidma seda meeles,
aga me peame vaatama ka ettepoole.
Juudi rahvas - ellujääjad, ei läinud kunagi kättemaksu teed.
See pole juutide viis asju ajada.
Me läheme alati edasi.
Täna on Saksmaa üks Iisraeli parimad liitlasi
kogu maailmas.
Nii et jah - me mäletame alati minevikku,
kandmaks hoolt selle eest,
et midagi sellist enam kunagi ei sünniks.
Nii tähendab Saksamaa külastamine mu jaoks
ühe sõbraliku riigi külastamist.
Jah, meil on olnud väga raske minevik,
aga me peame vaatama ühtaegu nii tagasi kui ettepoole.
See hoone siin Yad Vashemis
kuvab kogu holokausti väga muljetavaldaval moel.
See on loodud kui haava kujuna keset siinset maastikku.
Pole kahtlustki, et holokaust on kui haav
iga juudi hinges.
Kogu hoone lõpus sillutab kitsas tee maad
grandioossele vaatele Juuda mägedele,
kus kasvab taas mets.
Iidsete juudi prohvetite sõnul saame me nägema aega,
kus juudi rahvas pöördub tagasi oma kodumaale.
Üks lause, mida täna siin Yad Vashemis kuulsin,
omab suurt tähendust tänases ajas.
"Igaüks on oluline
ja peaks astuma välja ükskõikuse vastu
üha enam pead tõstva antisemitismi suhtes eripaigus."
Jeruusalemma Rahvusvaheline Kristlik Suursaatkond
seisab antisemitismi vastase võitluse eesrindel,
tehes ühtlasi koostööd Yad Vashemiga.
Selleks on loodud "Yad Vashem'i kristlikud sõbrad".
"Iisraeli lummus" tegutseb selle nimel, et kindlustada ajaloo mitte unustamist.
Kutsun teid siinkohal toetama me tööd rahaliselt,
et saaksime jätkata taoliste saadete tootmist.
Aitäh, et olite koos meiega!
Kõike head siit Yad Vashemist ja Jumala rahu teile kõigile!
"Võib-olla on tegu just selle hetkega, kus hukule määratud inimene
vaatab oma olemasolu viimasel hetkel hirmunud pilgul hävingu kuristikku
ja näeb hetkeks siiski elu ilu ning kogu loodu võimsust."
Liituge Yad Vashem'i kristlike sõpradega,
mäletades minevikku ja ehitades üheskoos paremat tulevikku.
Rohkem infot ekraanil nähtavatelt kodulehekülgedelt.
Tõlge: Anne-Ly Raukas