Ohjelman ovat tuottaneet Jad Vashemin kristityt ystävät -
ja tämä kanava.
Shalom! Olen Sari Granitza, -
Jad Vashemin kristityt ystävät -järjestön johtaja.
Jad Vashem on holokaustin muisto- ja koulutuskeskus Jerusalemissa.
Lähde mukaan ihmeelliselle matkalle -
ystäväni ja kollegani, holokaustista selvinneen Rena Quintin historiaan.
Hän kertoo meille tarinansa, "Monen äidin tytär".
MONEN ÄIDIN TYTÄR Rena Quintin tarina
JUUTALAISIA PUOLASSA ENNEN TOISTA MAAILMANSOTAA
Nimeni on Rena Quint. Olen syntynyt 18. joulukuuta 1935 -
Piotrkówissa Puolassa. Nimeni oli Fredzia Lichtenstein.
Vanhempani Sarah ja Jitschak olivat asuneet Piotrkówissa kauan.
Äitini tuli isosta perheestä. He asuivat lähikaupungissa.
Isäni syntyi Piotrkówssa.
Minulla oli kaksi isoveljeä, Jossi ja David.
Nimeni oli siihen aikaan Fredja tai Freidel. Olin nuorin.
Vanhempani vihittiin Piotrkówissa. Heidät vihki kuuluisa rabbi, -
rabbi Meir Shapiro.
Hän muutti Piotrkówsta Lubliniin, jonne hän perusti Chahcmei Lublinin.
Hänen tilalleen tuli rabbi Lau.
Hänestä tuli kotikaupunkimme rabbi.
Hän toimi suursynagogassa.
Oli muitakin, pienempiä stiblacheja ja synagogia.
Piotrków Trybunalskissa asui ennen sotaa noin 10 300 juutalaista, -
asukkaista viidesosa.
Heillä oli puolueita, nuorisoliikkeitä, koulutus- ja avustusjärjestöjä.
Kaupungissa ilmestyi kolme juutalaista viikkolehteä.
Äitini oli aikaansa edellä. Hän omisti maalikaupan.
Äiti oli hankkinut isälle toimen.
Äiti oli antanut hänelle kaksi ompelukonetta.
Isästä oli tullut räätäli.
Hän ompeli herrasmiesten pukuja monille asiakkaille.
Muistan äitini valmistaman cholentin.
Hänellä oli iso pata, jonne hän pani lihaa, papuja, ohraa ja perunoita.
Veljeni, David ja Jossi, laittoivat minut kelkkaan.
Tuntuu, että Piotrkówssa satoi paljon lunta.
He vetivät minut leipomoon, jossa oli paljon ihmisiä.
He toivat sinne cholent-patoja hautumaan yön yli.
He hakivat ne shabatin iltapäivänä kotiinsa.
Niiden tuoksu oli todellakin shabatin tuoksu.
Siellä oli varmastikin paljon seuraa.
Asuimme nelikerroksisessa talossa.
Meillä oli paljon serkkuja, tätiä, setiä -
ja naapureita, jotka olivat kuin perhe. Kaikki viettivät sapattia yhdessä.
Voin kuvitella, kuinka lauloimme yhdessä vanhoja zmiroteja.
Ikävä kyllä niistä moni loppui. En muista enää melodioita.
Kun kuulen melodioita, mietin usein, ovatko ne niitä lauluja.
En muista, miltä äitini, isäni ja veljeni näyttivät.
En muista varhaislapsuudesta paljon.
Sota alkoi, kun olin 3,5-vuotias.
Saksalaiset valtasivat Piotrków Trybunalskin 5.9.1939.
Sota syttyi.
Saksalaiset tulivat Piotrkówiin.
Kukaan ei tiennyt, mitä oli meneillään.
Tuli lentokoneita ja panssarivaunuja.
Saksan armeija eteni täyttä vauhtia.
Puolan armeija oli täysin valmistautumaton.
Ihmiset pakenivat eri kaupunkeihin.
mutta se ei auttanut, sillä pian Saksa valtasi nekin.
Perheeni, tätini ja serkkuni pakenivat muiden tavoin kellariin.
Kellari oli täynnä ruokaa, erityisesti perunoita ja muuta sellaista.
Niitä varastoitiin siellä pahan päivän varalle.
Kellari tuoksui perunoilta. Oli hyvin kylmä.
Katuojissa makasi kuolleita hevosia, koiria ja ihmisiä.
Oli hirveä hässäkkä. Ilmapiiri oli jännittynyt.
Kaikki tiesivät, että sota oli syttynyt. Elämä muuttui.
Seuraavana päivänä saksalaissotilaat piirittivät juutalaiskorttelin, -
ampuivat ja heittivät kranaatteja taloihin.
Kortteli paloi. Monia asukkaita kuoli.
Juutalaisia vietiin pakkotyöhön, heidän omaisuutensa ryöstettiin, -
heille asetettiin kovat veronkorotukset, matkustusrajoituksia -
ja muita ankaria määräyksiä.
Synagogia, jeshiva-kouluja ja pyhiä esineitä häväistiin ja ryöstettiin.
Myöhemmin juutalaisten piti pitää käsivarsinauhaa.
Piotrków Trybunalskiin perustettiin lokakuussa 1939 getto, -
ensimmäinen laatuaan. Getossa oli 180 kotia ahtaalla alueella.
Gettoon saapui tuhansia juutalaispakolaisia.
Geton liikakansoitus vain paheni.
Ensimmäinen getto natsimiehityksen aikana rakennettiin Pietrókowiin.
Se aidattiin piikkilangalla.
Getosta ei päässyt ulos.
Ruokaa ei ollut tarpeeksi. Sitä yritettiin säästää, -
sillä rosh hashana oli tulossa. Rabbi Lau kielsi menemästä ulos, -
sillä se oli vaarallista.
Ihmiset perustivat koteihin omia minjaneja, rukousryhmiä.
Huhtikuussa 1942 getossa asui virallisesti 16 500 juutalaista, -
joista 8 000 oli pakolaisia.
Kaupungissa asui lisäksi noin 2 000 dokumentoimatonta juutalaista.
Jossain vaiheessa getto ylikansoittui.
Elämä seudun pikku stetlacheissa kävi mahdottomaksi.
Heitä tuli ensin kaupungin läheltä, sitten pikkukylistä.
Talomme kävi hyvin ahtaaksi.
Ne, jotka eivät löytäneet kotia, asuivat mikve-huoneessa tai synagogassa.
Ihmisiä asui kadulla.
Ihmiset yrittivät auttaa toisiaan.
Lapset eivät voineet mennä kouluun. Heille järjestettiin pieniä kotikouluja.
Veljenikin kävivät cheder-koulua.
Juutalaisneuvosto Judenrat ylläpiti getossa työpajoja, -
mutta valtaosa juutalaisista työskenteli tehtaissa geton ulkopuolella.
Jossain vaiheessa saksalaiset tulivat -
ja veivät nuoret ja hyväkuntoiset naiset ja miehet, -
kuten isäni ja setäni, orjatyötehtaisiin.
Isäni ja setäni vietiin pakkotyöhön lasitehtaaseen.
Heille perustettiin pieni getto.
Jäin kotiin äitini ja veljieni kanssa.
Äidin taisi onnistua vaihtamaan turkistakki tai kengät -
tai muita arvoesineitä, jos niin voi sanoa, ehkä koruja, ruokaan.
Niin emme kuolleet nälkään mutta moni kuoli.
Pilkkukuume riehui valtoimenaan. Moni kuoli siihen.
Se tarttui helposti.
Sairaalaan ei päässyt. Ihmiset sairastivat kotona.
13. lokakuuta 1942 SS-joukot -
sekä Saksan, Ukrainan, Liettuan ja Latvian joukot piirittivät geton.
Geton asukkaat, joita oli noin 25 000, käskettiin aukiolle -
fransiskaaniluostarin lähelle. Kotiin jääneet ammuttiin heti paikalla.
Keskellä yötä oveen hakattiin. "Raus, raus! Schnell, schnell!"
Saksalaiset tulivat sisään ja sanoivat: "Ottakaa mukaan, mitä haluatte.
Teillä on viisi minuuttia." Mitä ottaa?
Jotkut ottivat valokuvia ajatellen joskus palaavansa.
Jotkut ottivat koruja voidakseen myydä ne. Jotkut ottivat ruokaa.
Jotkut ottivat huopia. Joku kantoi vauvaa tai vanhaa äitiä.
Meidän täytyi juosta portaat alas hyvin nopeasti.
Sotilaat huusivat ja hakkasivat ihmisiä päähän kepillä ja pyssyillään.
Ihmisiä kaatui. Toisia kaatui heidän päälleen. Tulimme aukiolle.
Siellä meitä hakattiin ja ajettiin kuin karjalaumaa.
Tulimme synagogaan muutaman korttelin päähän.
Olin silloin pieni tyttö, kuusivuotias.
Varmasti pitelin tiukasti äidistä kiinni ja hän minusta ja veljistäni.
Synagogan takaosassa oli ovi.
Oven takana oli mies.
Hän taisi olla setäni, mutta en ole varma.
Hän viittoili minulle ja käski juosta.
Ehkä äiti tönäisi minua, ehkä Jumala.
En tiedä, mistä sain uskallusta ja rohkeutta, mutta juoksin ulos.
Miten pieni tyttö voi jättää äitinsä?
On luonnonvastaista, että tytär jättää äidin tai äiti tyttären.
Mutta niin vain juoksin ulos.
Minut olisi helposti voitu kolkata, ampua tai viedä takaisin.
Ehkä sotilaat eivät nähneet minua. Tilanne oli kaoottinen.
Ihmiset olivat peloissaan ja huusivat.
En tiedä, miten, mutta juoksin ulos.
Se oli viimeinen kerta, kun näin äitini ja veljeni.
Juoksin ulos ovesta.
He jäivät, ja heidät vietiin Treblinkaan.
Treblinka oli tuhoamisleiri Puolassa.
Getosta kuljetettiin kahdeksan päivän aikana noin 22 000 juutalaista -
Treblinkan tuhoamisleirille.
Mies tunsi isäni. Niin ainakin uskon.
Mitä hän voi tehdä pienen 5-vuotiaan tytön kanssa?
Hän kätki minut ja vei minut isäni luo lasitehtaalle Hortensiaan.
Perillä isä suukotteli ja halasi minua. Hänen piti kätkeä minut.
Tytöt olivat hyödyttömiä.
Myöskään alle 10-vuotiaat pojat eivät olleet kovin arvokkaita.
Yli 10-vuotiaat pojat pystyivät työhön.
Isäni sanoi, että olen 10-vuotias poika.
Miten 6-vuotiaasta tytöstä tulee 10-vuotias poika?
Isä leikkasi hiukseni. Räätälinä hän osasi sen taidon.
Hän löysi minulle vanhoja vaatteita.
Sain uuden nimen. En ollut enää Fredzia tai Freidel vaan Froyim.
Opettelin puhumaan puolaa kuin poika.
Englannissa ei ole sitä ongelmaa, -
mutta puolassa pojat ja tytöt puhuvat eri tavalla.
Kielioppi on erilainen. Minun piti opetella se.
Piti osata olla hyvin varovainen, kun kävin vessassa.
Isä käski olla niin huomaamaton kuin suinkin.
Miehet auttoivat minua, vaikka monet tiesivät, etten kuulu sinne.
Jos joku tärkeä henkilö tuli käymään, he yrittivät piilottaa minut.
Öisin parakeissa nukuin isän ja sedän vieressä.
Yhtenä yönä parakkiin tuli sotilas.
Olin huovan alla. Ehkä sedän tai jonkun muun miehen huovan alla.
Nukuin sikeästi ja liikahtelin unissani. En tarkoittanut liikkua.
Kun sotilas lähti, mies ravisteli minut hereille ja sanoi: -
"Sinun käskettiin olla hiljaa!
Sinä liikuit. Olisit voinut vaarantaa meidät kaikki!"
Harmittaa vielä tänäkin päivänä, etten tajunnut, mitä tein.
Sen jälkeen yritin kovasti, etten nuku sikeästi, -
jotta en liikkuisi, jos joku tulee.
Tein kovasti töitä lasitehtaalla. Kaikki tekivät.
Siellä oli lapsia. Olimme vedenkantajia.
Meillä oli sanko ja kauha. Toimme niillä vettä miehille.
Monilla työmiehillä oli kasvoillaan jonkinlainen naamari.
Oli hyvin kuuma. Lasitehtaan uuneissa paloi aina tuli.
Veimme miehille vettä juotavaksi.
Tuskin saksalaiset välittivät siitä, että miesten oli jano.
Mutta jos ei juonut, pyörtyi, ja työ pysähtyi. Muuta arvoa meillä ei ollut.
Tehtaasta muistan parhaiten isot saksanpaimenkoirat.
Silloin tällöin sotilaat päättivät pitää hauskaa -
tai antaa meille opetuksen.
He usuttivat koiran ihmisjoukon kimppuun.
Kuka ikinä olikin niin epäonninen, että sai pureman käteen -
eikä voinut nostaa kättä, hänet ammuttiin.
Jos haava tulehtui, ei ollut lääkettä eikä sidetarpeita.
Ihmisiä kuoli koiranpuremiin.
Sitä ei ikinä unohda.
Vaikka kuinka sanoisi, ettei koiraa tarvitse pelätä, -
siitä jäi ikuinen koirakammo.
Olin tehtaassa isäni ja setäni kanssa.
He yrittivät kovasti pitää minut poissa kaikesta.
Yhtenä päivänä he päättivät tyhjentää Puolan juutalaisista.
Jälleen toistui sama kuvio. Meitä tultiin hakemaan.
Meidän piti valmistautua -
ja mennä Umschlagplatzille, jossa karjavaunut odottivat raiteilla.
Menin miesten mukana. Jälleen meitä työnnettiin ja tönittiin, -
kunnes olimme karjavaunuissa.
Yhteen vaunuun sullottiin 80―100 ihmistä.
Emme saaneet mitään syötävää eikä juotavaa.
Siellä oli yksi ämpäri, jonne teimme tarpeemme.
Sitä käyttivät miehet, naiset ja lapset.
Oli kylmää, hyisen kylmää. Minusta tuntuu, että oli aina kylmä ja lunta.
Viimein ylitimme rajan -
Puolasta Saksaan.
Ovet paiskattiin auki. Meidän piti hypätä karjavaunuista.
Saksalaiset tulivat. He huusivat megafoneihin, -
että meidät vietäisiin leireille. Miehet yhdelle, naiset toiselle puolelle.
Isä tajusi, että meillä oli ongelma. Olin poika miesten leirillä.
Keskitysleirillä, tai minne meitä oltiinkaan lähettämässä, -
kaikkien piti riisuutua. Kaikki tiesivät sen.
Tuskinpa saksalaiset välittivät, olimmeko puhtaita, -
vaikka olimme täynnä täitä ja kirppuja, sairautta, likaa ja hajuja.
Mutta suihkua varten piti riisuutua.
Isä tiesi, että jos riisuutuisin, he näkisivät, etten ole mies, -
ja tappaisivat minut, isäni ja kaikki, jotka yrittäisivät auttaa meitä.
Kun hyppäsimme junasta, isä katseli ympärilleen -
ja näki jonkun naisen yhdeltä toiselta tehtaalta ja leiriltä.
Isä pyysi naista pitämään minua silmällä.
Isällä oli valokuvia. Hän antoi ne minulle.
Hän sanoi: "Katsele näitä kuvia. Niissä on äiti, isä ja kolme lasta."
Kaksi poikaa ja tyttö, veljeni ja minä. Hän sanoi: "Sota loppuu pian."
"Sota loppuu hyvin pian. Tavataan sitten kotona Piotrkówissa."
Hän lupasi, että tapaamme.
Isien on määrä pitää lupauksensa. Isäni ei pitänyt.
Löysin kuljetusluettelon. Isä lähetettiin Buchenwaldiin.
Menin uuden äitini mukana. En muista, miltä hän näytti.
En muista hänen nimeään. Mutta tiedän, että hän pelasti henkeni.
Näin isäni viimeistä kertaa. Minulla oli uusi äiti.
Kuolemanmarssi kesti useita päiviä.
Rena ja hänen sijaisäitinsä saapuivat Bergen-Belsenin keskitysleirille -
uupuneina ja heikkokuntoisina.
Bergen-Belsen perustettiin huhtikuussa 1943 Pohjois-Saksaan.
Se oli tarkoitettu pääosin vankienvaihtoa varten.
Leirin olosuhteet olivat ankarat ja kuolleisuusaste korkea.
Maaliskuussa 1944 Bergen-Belseniä alettiin muuttaa keskitysleiriksi.
Saksalaiset alkoivat tuoda sinne muilta leireiltä vankeja, -
jotka olivat sairaita ja työntekoon kykenemättömiä.
Saavuimme Bergen-Belseniin. Matkalla monia oli ammuttu.
Osa oli tuupertunut kuolleena maahan.
Meidät vietiin isoon saliin.
Meidän käskettiin riisua, niin kuin isä oli sanonut.
Olimme todella likaisia.
Haisimme pahalta ja olimme ällöttäviä hirvittävän karjavaunumatkan jälkeen.
Saksalaiset eivät halunneet sellaista törkyä ympärilleen.
Mutta jos jollain oli jotain, saksalaiset voivat takavarikoida sen.
He saattoivat antaa vanhan mekon tai puvun.
Minulla oli isän antamat valokuvat. Ne olivat tärkeitä.
Puristin niitä kämmeneni sisällä. Yksi sotilas huomasi sen.
Ehkä mies luuli sitä rahaksi tai timantiksi.
Hän väänsi käteni auki.
Hän varmasti pettyi, sillä se oli vain kuva: äiti, isä ja kolme lasta.
Hän repi kuvan ja heitti palat pois.
Hänelle se ei merkinnyt mitään. Minulle se olisi merkinnyt paljon.
Jos minulla olisi kuva, tietäisin, miltä äiti, isä ja veljeni näyttivät. Nyt en.
Tulimme suihkusta. Vesi oli jääkylmää.
Yksi nainen uskalsi ottaa mustan takin, -
jonka joku oli jättänyt sinne. Hytisimme kylmästä.
Olimme peloissamme ja nöyryytettyjä.
Nainen vohki takin. Hänet olisi voitu tappaa niin viheliäisestä teosta.
Hän kääri minut ja itsensä takkiin.
Takki ja kehojemme lämpö pitivät meidät hengissä. Näin uskon.
Hän ei synnyttänyt minua, mutta sain häneltä elämän.
Olin hänen kanssaan, en tiedä, miten pitkään.
Yhtäkkiä hän katosi.
Olin hyvin sairas pilkkukuumeesta.
Parakeissa haisi. Siellä oli saastaista.
Löysin itseni ulkona nukkumasta tai muuta.
En tiedä, olinko mennyt itse vai oliko joku vienyt minut.
Makasin ruumiiden seassa.
Sinä päivänä tapahtui jotain, mitä ei ollut tapahtunut ikinä aiemmin.
Leiriin tuli sotilaita. Heillä oli erilaiset univormut.
He olivat ystävällisiä.
He oksensivat. Natsisotilaat eivät ikinä oksentaneet.
He olivat brittisotilaita.
He kuuluttivat jotain vieraalla kielellä, englanniksi.
"Olette vapaita! Ihr seid frei!
Voitte tehdä, mitä ikinä haluatte! Olemme brittejä.
Meillä on teille ruokaa, lääkinnällistä apua. Olette vapaita."
Mitä minä teen? Minulla ei ole äitiä eikä isää. En pysty liikkumaan.
Pilkkukuumeessa ei näe eikä kuule.
Kaikki vain pyörii ympärillä.
Olin silloin noin yhdeksän vanha.
Moni kuoli. Minä en.
Jumala tarkoitti, että elän.
Brittiarmeija vapautti Bergen-Belsenin 15. huhtikuuta 1945.
Vapauttamisen aikaan leirillä oli noin 60 000 vankia.
Heistä valtaosa oli sairaita ja vakavasti aliravittuja.
Sodan päätyttyä Rena pääsi huonon vointinsa vuoksi Ruotsiin -
muiden holokaustista selviytyneiden juutalaisnuorten kanssa.
Hänet adoptoi eräs holokaustista selviytynyt.
Vuonna 1946 Rena muutti adoptioäitinsä kanssa Yhdysvaltoihin.
Adoptioäiti kuoli vain kuukausia myöhemmin.
Lopuksi Renan adoptoi eräs lapseton juutalainen pariskunta.
Yhdysvaltojen adoptiolait vaativat selvittämään ennen adoptiota, -
ettei kukaan biologisesta perheestä halua pitää lasta.
Kukaan ei halunnut minua. Ketään ei ollut enää elossa.
Adoptiovanhempani etsivät hyvin tarkkaan.
He löysivät Ruotsista naisen, joka oli tuntenut perheeni.
Hän kertoi, mitä oli tapahtunut.
Kun näin kadulla tutunnäköiset kasvot, -
pohdin: "Voisiko tuo olla isäni tai veljeni?"
Minulla ei ole mitään mielikuvaa, miltä äitini näytti.
Kukaan ei ikinä osoittautunut sukulaiseksi.
Vartuin. Kävin peruskoulun ja lukion. Minut laitettiin julkiseen kouluun.
Menin muualle, koska olin opiskellut hepreaa yksityiskoulussa.
Sain muita kiinni. Olin jäljessä ikäisistäni.
Sitten menin Brooklyn Collegeen.
Olin onnekas, sillä olin suosittu. Olen aina pitänyt ihmisistä.
Sain helposti ystäviä. Ehkä minulla siksi oli niin monta äitiä.
Tai ehkä hekin tarvitsivat minua yhtä paljon.
On sanottu, että ehkä ne naiset olivat menettäneet oman lapsensa.
En tiedä syitä, mutta aina on ollut joku, joka oli hyvä minulle.
RENA HÄISSÄÄN ADOPTIOVANHEMPINEEN
Meidät vihittiin 15. maaliskuuta 1959.
Seuraavan vuoden syyskuussa meille syntyi tytär, -
sitten kahden vuoden ikäeroilla kaksi tytärtä ja lopuksi poika.
Yhdysvalloissa Rena opiskeli kaksi koulutusalan tutkintoa.
Hän toimi koulunopettajana ja luennoi yliopistossa.
Vuonna 1984 Rena ja hänen miehensä rabbi Emanuel Quint -
muuttivat Israeliin.
Hänen miehensä toimi jeshiva-koulun johtajana Jerusalemissa.
Rena työskenteli opettajana -
Jerusalemissa Heprealaisen yliopiston englannin laitoksella.
Rena toimii vapaaehtoisena ohjaajana ja luennoijana -
lukuisissa instituutioissa, Jerusalemin historiallisissa kohteissa -
ja Jad Vashemissa.
Puhun monille ryhmille, erilaisille ryhmille ja ihmisille.
Koen hyvin vahvasti, ja tähän olen päätynyt, -
että meidän pitää nauraa ja rakastaa niin paljon kuin voimme -
ja varmistaa, että Israel on turvassa ja vapaa. Tämä on maamme.
Ja että jos joku tarvitsee paikkaa, minne mennä, hän voi tulla tänne.
Kiitos, että katsoit ystävämme Rena Quintin selviytymistarinan.
Rena on harvoja lapsiselviytyjiä, -
jotka ovat vielä keskuudessamme ja haluavat kertoa tarinansa, -
jotta maailma ei ikinä unohda, mitä heille ja heidän perheilleen tapahtui.
Miksi on tärkeää muistaa ja oppia?
Antisemitismi lisääntyy tänä päivänä huolestuttavasti -
Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
On tärkeää muistaa ja kertoa -
Renan ja muiden holokaustista selviytyneiden tarinat, -
ettemme kulje uudelleen vainojen pimeää polkua, -
joka alkoi propagandalla, koulutuksella ja indoktrinaatiolla -
ja joka riisti hengen niin monilta.
Juuri se on Jad Vashemin tehtävä.
Jad Vashem on holokaustin muisto- ja koulutuskeskus Jerusalemissa.
Se kerää tiedonpalasia, säilyttää historiaa -
ja kertoo holokaustissa murhattujen ja holokaustin eloonjääneiden tarinoita, -
jotta maailma tietää eikä ikinä unohda.
Me tarvitsemme siinä sinun apuasi.
Jad Vashemin kristityt ystävät -järjestö perustettiin yhdistämään -
kristittyjä ja juutalaisia, jotta oppisimme menneisyydestä -
ja osaisimme rakentaa paremman tulevaisuuden.
Liity Jad Vashemin kristittyihin ystäviin jo tänään!
Suomennos: Marianne Tenetz