Shalom, mitt namn är Sari Granitza.
Jag är föreståndare för Christian Friends of Yad Vashem, -
åminnelsecentret för Förintelsen, i Jerusalem.
Jag vill att ni följer med mig på en otrolig resa till det förflutna -
med min kära vän och kollega, en fantastisk kvinna, -
förintelseöverlevaren Rena Quint som ska berätta sin historia för oss.
En dotter till många mödrar.
DOTTER TILL MÅNGA MÖDRAR Historien om Rena Quint
Jag heter Rena Quint. Jag föddes den 18 december 1935 -
i Piotrków, Polen, och mitt namn var Fredzia Lichtenstein.
Mina föräldrar, Sarah och Yitzhak, -
hade bott i Piotrków i många år.
Min mor kom från en stor familj -
från en närbelägen stad. Och min far föddes i Piotrków.
Jag hade två äldre bröder.
Den ene hette Yossi och den andre hette David.
Mitt namn då var Fredya eller Freidel.
Jag var minstingen i familjen.
Mina föräldrar vigdes i Piotrków -
av en mycket berömd rabbin.
Han hette rabbin Meir Shapiro.
Han lämnade Piotrków och for till Ljublin -
där han grundade "Chachmei Ljublin".
När han flyttade tog rabbin Lau över -
och blev rabbin i vår hemstad.
Han var i den stora synagogan -
men det fanns många små "shtiblach" (bönehus) -
och synagogor i området.
Före andra världskriget bodde cirka 10 300 judar -
i Piotrków Trybunalski, cirka en femtedel av befolkningen.
Alla judiska partier och ungdomsrörelser -
i Polen var fanns där, liksom -
olika judiska utbildnings- och hjälp- institutioner och tre veckotidningar.
Min mor var långt före sin tid för hon ägde en färgbutik.
Hon hade hjälpt min far att starta en rörelse -
genom att ge honom två symaskiner, och han blev skräddare, -
men inte bara för en person, utan en gentlemannaskräddare -
som sydde kostymer för många olika människor.
En sak jag minns är den cholent min mor lagade.
Hon hade en stor kittel där hon lade kött, bönor, korn och potatis.
Mina bröder, David och Yossi, brukade sätta mig på en släde, -
det snöade visst mycket i Piotrków, och de drog mig till bageriet -
dit det kom många människor med sina kastruller -
med cholent och det ugnsbakades där hela natten.
På sabbatseftermiddagen gick man och hämtade det -
hem till huset, där aromen verkligen var doften av sabbat.
Vi hade säkert mycket gäster.
Vi bodde i ett fyravåningshus -
och vi hade massor av kusiner, tanter, farbröder -
och grannar som var som vår familj.
Och alla firade sabbat tillsammans.
Jag tänker mig att vi sjöng gamla judiska psalmer tillsammans.
Tyvärr fick mycket av det ett slut, -
och jag minns inte melodierna.
Men ofta när jag hör melodier tänker jag: -
"Var det de här sångerna vi sjöng?"
Jag minns inte hur min mor, min far eller mina bröder såg ut.
Jag minns inte mycket av min tidiga barndom.
Kriget började när jag var tre och ett halvt år gammal.
Tyskarna intog Piotrków den 5 september 1939.
Kriget bröt ut.
Tyskarna kom till Piotrków.
Alla rusade omkring, ingen visste vad det var som hände.
Plan flög över oss, stridsvagnar rullade in i staden, -
tyska armén kom med full kraft.
Den polska armén var oförberedd på allt detta.
Folk försökte fly till olika städer men det hjälpte föga -
för tyskarna kom snart även dit.
Många människor, bland dem min familj, -
och mina fastrar, mostrar och kusiner, sprang ner i källaren.
Källaren var fylld med mat, särskilt potatis och annat -
som man hade lämnat där just inför en sådan här situation.
Man kände potatislukten där nere. Folk kom ner dit, det var mycket kallt.
Det låg döda hästar, döda hundar, -
och döda människor i rännstenarna, och alla rusade omkring.
Det låg en påtaglig spänning i luften, alla visste att kriget hade börjat.
Livet förändrades.
Dagen efter erövringen omringade tyska soldater judarnas kvarter -
och kastade granater mot husen.
Kvarteret brändes ner, och många boende dödades.
Judarna fördes bort som slavarbetskraft, -
deras egendom stals, höga skatter infördes, -
och många stränga påbud utfärdades.
Synagogor och judiska läroplatser skändades -
och religiösa artefakter stals.
Judar tvingades bära en särskild armbindel.
I oktober 1939 inrättades ett getto i Piotrków, det första i sitt slag.
Gettot var inte inhägnat -
och bestod av cirka 180 hem på ett begränsat område.
Med ankomsten av tusentals judiska flyktingar -
blev trängseln i gettot allt svårare.
Det allra första gettot som inrättades när nazisterna kom, var Piotrków.
Man satte upp taggtrådsstängsel -
och folk kunde inte komma ut ur gettot.
Det rådde matbrist. Folk försökte hamstra varor i förväg.
Det var strax före rosh hashanah -
men rabbin Lau rådde folk att inte gå, för det var farligt ute på gatorna.
Så folk hade sina egna "minyanim", sina egna böneplatser, i sina hem.
I april 1942 bodde cirka 16 500, personer i gettot -
inklusive 8 000 flyktingar.
Men ytterligare 2 000 judar utan dokument bodde i staden.
Trängseln blev väldigt svår i gettot till slut.
Folk i omgivande städer och byar, -
små "shtetlach", kunde inte bo där.
Först i omnejden, sedan i andra småstäder,-
och de flyttade in, och trängseln i vårt hus blev svår.
Folk som inte hittade en bostad -
bodde i "mikveh" (ritualbad) eller i synagogan.
Folk bodde på gatorna.
Folk försökte hjälpa varandra. Barnen kunde inte gå i skolan, -
så de startade skolor i hemmen, i mindre grannskap, -
där mina bröder gick i en "cheder" (religiös skola).
"Judenrat" (judiska rådet), drev verkstäder i gettot,-
men flertalet judar arbetade i fabriker utanför gettot.
Sen kom tyskarna och tog människor som var unga nog, -
arbetsföra människor som min far och min farbror, till slavarbete i fabriker.
Min far och farbror togs till glasbruket, där de arbetade.
De togs dit och till ett mindre getto som skapats där borta.
Jag stannade hemma med min mor och mina bröder.
Min mor lyckades visst byta bort en päls -
eller skor eller annat värdefullt som hon ägde, -
om det nu kan kallas värdefullt, kanske smycken, mot mat.
Så vi svalt inte, men många gjorde det.
Tyfus grasserade, och många dog av det, -
det var en mycket smittsam sjukdom.
Man kunde inte komma till sjukhus, så folk stannade i sina hem.
Den 13 oktober 1942 omringades gettot av SS förband -
och tyska, ukrainska, lettiska och litauiska styrkor.
Cirka 25 000 av gettots invånare beordrades -
att samlas på torget bredvid franciskanerklostret.
Alla judar som stannade i sina hem mördades på fläcken.
En gång, mitt i natten, bankade de på dörren: -
"Raus, raus! Schnell, schnell!"
Tyskarna kom in och tvingade alla att komma ner.
"Ta vad ni vill, ni har fem minuter att lämna huset."
Vad skulle man ta med sig? Alla tog vad de kunde.
En del tog foton, trodde de skulle återvända, -
några tog smycken, för att köpa saker för dem.
En del tog med mat. En del tog med filtar.
Några tog med sina småbarn och sina gamla mödrar.
Vi måste springa nedför trappan, väldigt fort.
Soldaterna skrek och slog folk i huvudet -
med sina käppar och gevär.
Många föll omkull, och andra föll ovanpå dem -
tills vi kom ut på det stora torget.
Därifrån blev vi slagna och motade som djur,-
ända till synagogan några kvarter bort.
Som liten flicka, jag var sex år gammal då, -
höll jag säkert hårt i min mamma, -
och hon höll i mig och i mina bröder.
Det fanns en dörr på synagogans baksida -
och bakom dörren fanns en man -
som jag tror var min farbror, men vet inte säkert.
Han vinkade mig till sig och sa åt mig att springa iväg.
Kanske min mor puffade på mig, eller kanske Gud.
Jag vet inte varifrån jag fick modet, men jag sprang ut.
Hur kan en liten flicka lämna sin mor?
Det är en omöjlighet, det är onaturligt för en liten flicka att lämna sin mor, -
eller en mor sin dotter. På något sätt sprang jag ut.
Soldaterna kunde ha slagit mig i huvudet, -
skjutit mig, eller knuffat tillbaka mig.
De kanske inte såg mig, på grund av villervallan där.
Där rådde kaos, fruktan och mycket gråt.
Jag vet inte hur det var möjligt, men jag sprang ut.
Det var sista gången jag såg min mor och mina bröder.
Jag sprang ut genom dörren, de stannade och fördes till Treblinka, -
ett av dödslägren i Polen.
Under loppet av åtta dagar deporterades cirka 22 000 judar -
från gettot till dödslägret i Treblinka.
Det var en man, som jag tror var med min far, -
vad skulle han göra med mig?
Vad kunde han göra med en sexårig flicka?
Först gömde han mig, sedan tog han mig till min far -
som arbetade i glasbruket i Hortensia.
När vi kom dit kysste min far mig -
och kramade mig, och sedan måste han gömma mig.
Flickor var inte till någon nytta.
Pojkar under tio års ålder var inte heller mycket att ha.
Men pojkar över tio års ålder kunde arbeta.
Så min far sa att jag var en tioårig pojke.
Hur kan en sexårig flicka bli en tioårig pojke?
Han klippte mitt hår kort.
Som skräddare var han väl skicklig med saxen.
Han fann gamla kläder som han satte på mig.
Han gav mig ett nytt namn.
Istället för Fredzia eller Freidel, hette jag nu Froyim.
Jag lärde mig att tala polska som en pojke.
I engelskan har vi inte det problemet -
men på polska talar pojkar och flickor olika.
Grammatiken är olika. Jag var tvungen att lära mig den.
Jag måste lära mig att vara mycket försiktig när jag gick på toan.
Far sa åt mig att hålla mig ur vägen så mycket som möjligt.
Männen hjälpte mig. Många visste att jag inte hörde hemma där -
men de hjälpte mig på alla sätt. Om någon viktig person kom -
försökte de gömma mig. På nätterna, i baracken -
sov jag bredvid min far och min farbror.
Men en natt kom någon tydligen in, och jag låg under en filt, -
kanske filten tillhörde min farbror eller någon annan man -
och jag rörde mig i sömnen. Det var inte medvetet som jag rörde mig, -
men när soldaten hade gått skakade en man om mig och sa: -
"Du var tillsagd att vara stilla, men du rörde på dig.
Du försatte oss alla i fara."
Och än idag är jag så ledsen att jag inte insåg vad jag gjorde.
Jag ansträngde mig att inte sova helt -
ifall någon skulle komma in, att inte röra mig under någons filt.
Jag arbetade mycket hårt i glasbruket. Alla arbetade mycket hårt.
Det fanns barn där, och vi var vattenbärare.
Vi hade en hink med en skopa, och bar runt den till arbetarna.
Många av arbetarna hade en mask på sig, -
det var väldigt varmt och ugnarna i glasbruket var ständigt igång.
Vi gav männen vatten att dricka.
Tyskarna brydde sig nog inte om att folk var törstiga.
Men om man inte drack vatten så svimmade man -
och kunde inte arbeta och det var ju därför man var där.
Mer än något annat med fabriken -
minns jag att de hade stora schäferhundar, -
och när soldaterna ville roa sig eller lära oss en läxa, -
bussade de hundarna på en grupp människor där.
Och den stackare som blev offer för detta och blev biten i armen, -
om han inte kunde lyfta armen, blev han skjuten.
Om såret blev infekterat, fanns ingen medicin, inga bandage -
inget att göra. Folk dog av dessa hundbett.
Man glömmer aldrig hundbetten.
Även om folk säger åt en att inte vara rädd för en stor hund, -
går rädslan för dessa hundar aldrig ur en.
Jag var i glasbruket med min far och min farbror, -
och de försökte skydda mig från allting.
Vi arbetade mycket hårt,
men en dag beslutade man att deportera alla judar från Polen.
Så de kom och körde ut oss igen.
Återigen måste vi göra oss redo -
och vi fördes till Umschlagplatz -
där boskapsvagnarna väntade på järnvägen.
Jag fördes med männen, och återigen blev vi knuffade och fösta -
ombord på dessa boskapsvagnar.
Mellan åttio och hundra personer klämdes in i dessa boskapsvagnar.
Där fanns inget att äta eller dricka, och bara en hink som toalett.
Både män, kvinnor och barn använde den hinken.
Det var kallt, iskallt.
Det kändes som om det alltid var kallt, och det fanns alltid snö.
Slutligen korsade vi gränsen mellan Polen och Tyskland.
Dörrarna drogs åt sidan och vi måste hoppa ner från boskapsvagnarna.
Tyskarna kom och tillkännagav med megafoner -
att vi skulle föras till lägren.
Män på ena sidan, kvinnor på den andra.
Min far insåg nu att han hade ett problem.
Jag var en pojke i männens läger.
Men när man fördes till koncentrationslägret -
eller vart man nu skickades -
visste alla att man måste klä av sig.
Tyskarna struntade nog i om man var ren -
och jag var full av löss och flugor, -
och det fanns sjukdomar, smuts och stank överallt.
Men man visste att man måste klä av sig för att gå in i duschen.
Och om jag klädde av mig, skulle de se att jag inte var en av männen.
Och då skulle de döda mig, min far och alla som försökte hjälpa oss.
När vi hoppade ner från tåget såg han sig omkring, -
och såg en kvinna som hade kommit från en av de andra fabrikerna, -
ett av arbetslägren, och han bad henne att hålla ett öga på mig.
Han hade några foton.
Han gav mig fotona och sa: "Titta på fotona -
och där ser du en mor och far och tre barn, -
två pojkar och en flicka." Det var mina bröder och jag.
Och han sa: "Kriget är snart slut, mycket snart."
Han skulle möta mig i vår hemstad, Piotrków.
Han lovade att möta mig där.
Fäder ska hålla sina löften.
Min far höll inte sitt löfte.
Jag fann en tågtidtabell som visade att han skickats till Buchenwald.
Jag följde med min nya mor, jag minns inte hur hon såg ut, -
jag minns inte hennes namn, men jag vet att hon räddade mitt liv.
Och jag följde med henne.
Det var sista gången jag såg min far, men jag hade en ny mor.
Efter flera dagars dödsmarsch anlände Rena -
och hennes "adoptivmor" -
till koncentrationslägret Bergen-Belsen, utmattade och sjuka.
I april 1943 inrättades lägret Bergen-Belsen i Nordtyskland -
främst avsett för som utbyte av fångar.
Förhållandena i lägret var svåra, och många dog.
Från mars 1944 omvandlades Bergen-Belsen -
gradvis till ett koncentrationsläger.
Dit fördes fångar från andra koncentrationsläger -
som bedömdes som sjuka och ej arbetsföra.
När vi slutligen anlände till Bergen-Belsen -
hade många av oss antingen blivit skjutna -
eller helt enkelt dött efter vägen.
Vi fördes in i en stor sal och blev tillsagda -
att klä av oss, precis som min far förutsåg.
Tyskarna ville att vi skulle klä av oss för vi var så smutsiga, -
vi stank och var äckliga efter de hemska dagarna i boskapsvagnarna.
Så de ville att vi skulle tvätta av oss -
så att de slapp vara nära smutsen.
Men om man hade några ägodelar kunde de nu konfiskera allt de ville ha-
och man fick någon gammal klänning eller uniform eller liknande.
Vi måste klä av oss, min far hade gett mig några foton.
De fotona var viktiga. Jag höll dem i handen.
En soldat såg att jag höll något i handen.
Han kanske trodde det var pengar, värdesaker, en diamant.
Han bände isär mina fingrar, -
och blev säkert besviken över foton på en familj, mor, far och tre barn.
Han rev dem i bitar och slängde bort dem.
För honom betydde de ingenting, för mig hade de betytt mycket, -
för hade jag haft foton -
hade jag vetat hur min mor, min far och mina bröder såg ut.
Men jag har inga foton.
När vi kom ut ur de iskalla duscharna, som faktiskt var vatten denna gång, -
vågade en kvinna stjäla en svart kappa som någon hade lämnat där.
Vi huttrade av köld, vi var rädda och förödmjukade.
Hon stal en svart kappa -
och kunde ha dödats för ett så hemskt brott.
Men hon höll kappan kring oss båda.
Värmen från kappan och vår delade kroppsvärme -
var nog det som höll oss vid liv.
Fast hon inte hade fött mig, gav hon mig liv den gången.
Jag var nu hos en ny kvinna, jag vet inte hur länge, -
för plötsligt försvann hon.
En dag var jag väldigt sjuk i tyfus.
Det stank och var äckligt i barackerna.
Jag fann mig på något sätt sovande eller varande utomhus, -
jag vet inte om jag gick ut själv eller om någon bar ut mig, -
men jag låg bland döda kroppar, och jag låg där ute, -
och något hände den dagen som aldrig hänt förut.
Det kom in soldater i lägret, soldater med andra uniformer.
Soldater som var mycket vänliga. Soldater som kräktes.
Det gjorde aldrig nazistsoldater. Men det här var brittiska soldater -
som kom in och sade något på ett främmande språk -
som måste ha varit engelska. De sa: "Ni är fria! Ihr seid frei!
"Ni kan göra vad ni vill.
Vi är den brittiska armén. Vi har mat med oss åt er, -
vi har med oss medicinsk hjälp, ni är fria."
Vad ska jag göra? Jag har varken en mor eller en far.
Jag kan inte röra mig. När man har tyfus kan man varken se eller höra.
Man har liksom svindel, allt flyger.
Jag var ungefär nio år gammal då.
Många dog, men inte jag.
Gud hade bestämt att jag skulle leva.
Bergen-Belsen befriades av brittiska armén den 15 april 1945.
Cirka 60 000 fångar fanns kvar i lägret, -
varav många var sjuka och led av svår undernäring.
Efter kriget och som resultat av sitt dåliga fysiska tillstånd -
nådde Rena Sverige tillsammans med andra Förintelseöverlevande.
Hon adopterades av en överlevande.
1946 emigrerade hon till USA -
tillsammans med sin adoptivmor som dog några månader senare.
Slutligen adopterades Rena av ett barnlöst judiskt par.
Innan jag kunde adopteras i USA -
krävde adoptionslagarna att ingen biologisk släkting ville ha barnet.
Ingen ville ha mig, ingen fanns kvar i livet -
som kunde ta hand om mig.
Men mina adoptivföräldrar sökte länge, -
och de fann en kvinna i Sverige som kände min familj -
och hon berättade vad som hänt, att de inte skulle leta efter dem.
Men när jag gick på gatorna och såg någon som verkade bekant, tänkte -
jag: "Kan det möjligen vara min far eller mina bröder?"
Jag kan inte föreställa mig min mors utseende alls.
Ingen av dem var någon släkting till mig.
Jag växte upp.
Jag gick i grundskolan, och vidare till high school.
De skickade mig till en kommunal high school men inte i närheten -
för jag hade läst hebreiska i en privat skola -
så jag fick läsa ifatt, för jag låg efter mina jämnåriga, -
och sedan gick jag på Brooklyn College.
Jag var lyckosam, för jag var populär.
Jag har alltid tyckt om människor. Jag hade alltid lätt att få vänner.
Kanske var det därför jag fick så många mödrar -
eller så behövde de mig som jag behövde dem.
Folk sa ofta att när en kvinna miste sitt barn, -
blev jag hennes barn. Jag vet inte skälen, -
men jag har alltid haft människor omkring mig som varit goda mot mig.
Rena på sitt bröllop med sina adoptivföräldrar.
Jag gifte mig den 15 mars 1959.
I september följande år föddes vår första dotter.
Sedan fick vi två döttrar till med två års mellanrum, och så en son.
Under åren i USA gick Rena lärarutbildning, -
och arbetade som lärare och föreläsare -
vid Adelphi University i New York.
1984 immigrerade Rena och hennes man till Israel.
Där jobbade hennes man, rabbin Emanuel Quint, -
som föreståndare för yeshivan (institut för judisk religiös lärdom) i Jerusalem.
Rena arbetade som lärare på engelska institutionen -
vid Hebreiska universitetet i Jerusalem.
Rena jobbar frivilligt som instruktör och föreläsare -
vid många institutioner, bl.a. "Taglit", tunnlarna vid -
Västra muren, Gamla staden, utbildningsinstitutioner, -
museet över Jerusalems historia, Israels domstol och Yad Vashem.
När jag talar inför grupper, av olika slag, olika människor, -
känner jag mycket starkt att det som livet lärt mig -
är att vi måste skratta så mycket vi kan -
och älska så mycket vi kan -
och se till att Israel förblir tryggt och fritt, det här är vårt land.
Och att alla som behöver en plats att återvända till -
har en plats att komma tillbaka till.
Tack för vi fått dela -
den här fantastiska historien om överlevnad -
av vår vän Rena Quint.
Rena är ett av de få barn som över- levde Förintelsen, som ännu lever.
De vill berätta sin historia, för att världen aldrig ska glömma -
det som hände dem och deras familjer.
Men varför är det så viktigt att minnas, att lära?
Vi ser idag en oroväckande ökning av antisemitism i Europa och USA.
Renas och andra Förintelse- överlevares vittnesbörd -
är mycket viktiga att bevara. Och dela.
Så att världen aldrig mer går igenom den mörka tid med förföljelse, -
som började med propaganda, skolväsen och indoktrinering, -
och som har skördat så många liv.
Just detta är uppgiften för Yad Vashem -
åminnelse- och undervisningscenter om Förintelsen i Jerusalem.
För att samla fragmenten, bevara historien, dela berättelserna -
om de som dog i Förintelsen, och de som överlevde.
Så att världen ska veta, och aldrig glömma.
För att lyckas med det behöver vi din hjälp.
Christian Friends of Yad Vashem vill sammanföra kristna och judar, -
så att vi kan lära av det förflutna och bygga en bättre framtid.
Bli medlem i Yad Vashems kristna vänner redan idag.
Stöd översättningen av program.
Donationer i Sverige: Swish 123 677 9300
Donationer i Finland: Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Donationer i Sverige: Swish 123 677 9300
Donationer i Finland: Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Översättning: Himlen TV7