En läkare kom mitt i natten till mitt rum och frågade: -
"Förstår du hur sjuk du är?"
Och jag svarade: "Ja."
Namnen är många: dödshjälp, värdig död, läkarassisterad självvald död.
Han frågade mig ytterst artigt om jag ville dö.
Då skulle han ombesörjt det.
Det handlar om att göra läkare mer bekväma med att döda folk.
Det är inget dödande som sker. Det är en begäran från en patient -
att ta hans eller hennes liv med hjälp av den egna läkaren.
Det är mord på begäran. Det är självmord med hjälp.
Hon sa: "Jag vill ha pillren. Ge mig pillren."
- Den yttersta hjälpen. - Yttersta hjälpen? - Ja.
En del läkare har fått nog.
I stället för att behandla hans depression -
fick han verktygen att ta sitt liv.
Min uppgift som läkare är att lindra lidandet. Inte att bli en varuautomat -
där de med ett "rationellt" argument kan köpa sin egen död.
Det är helt annorlunda än självmord för det här är en rationell handling -
av en döende människa att ta kontroll över tidpunkten och sättet att dö.
Men lagarna utvidgas hela tiden.
Ska det gälla patienter med psykiska störningar?
Ska det gälla patienter med Alzheimers?
Ska det gälla spädbarn? Barn?
Jag har rest över hav och land för att ta reda på om debatten -
verkligen handlar om medlidande.
En familj som ser på en skör, äldre anhörig och säger: -
"Varför tar du inte assisterat självmord och besparar oss tiden?"
- Händer det? - Javisst!
Handlar det verkligen om frihet?
Jag sa: "Det är min mamma! Ta henne inte ifrån mig!
Handlar det om värdighet?
De dödade min mor.
Jag heter Kevin Dunn. Jag har arbetat inom media nästan hela livet.
Min far väckte intresset. Han arbetade med TV när det var nytt.
För några år sedan fick han diagnosen tjocktarmscancer.
Behandlingen var nästan lika svår som sjukdomen.
Pappas oro för sjukdomen och för att bli en börda för oss -
fick mig att undra: "Nu när dödshjälp är lagligt i Kanada, -
vad säger det egentligen till dödssjuka människor?"
Nu när läkare har laglig rätt att avsluta en patients liv, -
vad säger det till hela läkarkåren?
Hur påverkar dessa lagar samhället med tiden?
Det är omöjligt att missa nyheterna om patienter som ber om hjälp att dö.
Det är hjärtskärande historier.
Men finns det en aspekt som vi inte har hört än?
Var slutar detta? Har vi gått för långt?
Min 5 000 mil långa resa börjar i den ödsligt belägna byn St. Anthony -
på Newfoundland där jag ska träffa Sheila Lewis och dottern Candice.
- Stig på. - Hejsan.
- Jag fick den. - Åh, så vackra!
Candice föddes med CP och ryggmärgsbråck.
Sheila säger att de åkte till sjukhuset i fjol för att rädda Candices liv.
Läkarna sa i princip åt henne att ge upp allt hopp -
men Sheila tänkte inte överge sin dotter.
Hade jag följt läkarnas råd skulle hon inte vara här.
- Vad rådde de dig att göra? - Assisterat självmord på henne.
Hon blev sjuk hemma och ambulansen kom.
När vi kom fram hade hon anfall.
De gav henne medicin för att få ner pulsen som låg på 170.
Läkaren som först träffade henne kom in och sa att njuren låg fel.
Att nedre delen av lungorna hade kollapsat så hon blev inlagd.
Dagen därpå kom han in och pratade med henne och -
tog sedan med mig ut i korridoren och sa utan omsvep -
att assisterad självvald död är laglig i Kanada.
Han frågade om jag visste det. Jag sa nej. Sedan sa han -
att han stödde det och jag sa: "Det är ditt val."
Jag sa att jag inte var intresserad av assisterad självvald död.
Då sa han att jag var självisk.
- Då gick jag därifrån. Hon hörde allt. - Ja.
- Det är din historia. - Ja.
Du sa ett par saker när du var i nyheterna.
Jag minns att de frågade: "Ville du dö?" Vad svarade du?
- Jag vill inte dö. - Du vill inte dö.
- Ändå pratade de med dig om att dö? - Ja.
Är det bra att läkare gör det eller dåligt?
- Dåligt. - Mm. Varför?
Jag är inte...Jag vill inte försvinna.
Inte en enda gång sa hon: "Jag vill avsluta mitt liv."
Inte en enda gång. Läkaren kom in igen dagen efter -
att han pratat om dödshjälp och spände ögonen i henne och sa: -
"Vet du hur sjuk du är?" Och jag blev helt mållös.
Jag fick ögonkontakt och vi gick ut i korridoren och jag sa: -
"Gör aldrig om det där." De sa att hon var döende.
Jag trodde dem. De var läkare och hon var illa däran.
Jag sa att om hon ville dö fick hon göra det, det gick bra.
Men hon ville inte. Åh, raring, kom hit.
Hon vill inte att jag skulle bli ensam. Gråt inte. Det är över nu.
Vi vill inte att andra råkar ut för det, eller hur?
- Nej! - Ingen annan familj ska uppleva det.
Under de första åren efter att Kanada antagit lagen om läkarassisterad död -
valde nästan 2 000 personer att avsluta livet med hjälp av en läkare.
Candices och Sheilas historia fick mig att undra hur dessa val faktiskt görs.
Samhällets syn på döden förändras. Man skulle kunna hävda att -
vi har blivit så avtrubbade av kulturen att vi till och med ser -
människans liv och död som en fråga om personliga val.
2018 har lagstiftarna i fem länder och sex amerikanska jurisdiktioner -
gjort läkarassisterad självvald död laglig.
Förespråkarna menar att människor bör ha rätt att välja hur de ska dö.
Kritikerna menar att valet är en illusion som öppnar för övergrepp -
mot äldre och tvång mot människor när de är som mest sårbara.
Frågan debatteras i många av världens länder -
och USA står vid en brytpunkt.
Vilka lärdomar kan vi dra av länder som har legaliserat aktiv dödshjälp?
Vi är nu i Amsterdam i vackra Nederländerna -
som kallats världens mest liberala land.
Det enda som landet är mer känt för än väderkvarnarna -
är dess progressiva hållning till sex, generösa marijuanalagar -
och att lagen tillåter eutanasi enligt vissa kriterier.
Kriterier som en holländsk journalist hävdar utvidgas hela tiden.
Gränserna för eutanasi i Neder länderna verkar suddas ut -
och det tycks ske en förskjutning vilket är oroande.
Gerbert van Loenen säger att han är neutral i sakfrågan -
men han är bekymrad över vart lagen är på väg.
Vi diskuterar nu till exempel aktiv dödshjälp för barn, -
eutanasi för personer med långt framskriden Alzheimers, -
läkarassisterat självmord för psykiskt sjuka, -
assisterat självmord för personer som inte är sjuka men trötta på livet -
och känner att de är färdiga med livet.
- Vem berättar den andra sidan? - Ingen, tyvärr.
Robert Schuring är husläkare. När vi intervjuade honom -
var han VD för NVVE eller "Sällskapet för frivillig död" -
som på sin hemsida frågar: "Har du en dödslängtan?"
Du behöver förstå att i Nederländerna är vi mycket liberala i vårt tänkande.
Vi tycker att det är ditt liv. Du har rätt att bestämma över ditt liv.
För 200 år sedan behövdes inga lagar om eutanasi -
för alla hann dö innan det blev aktuellt.
Det stämmer att människor dog i lägre åldrar förr men -
aktiv dödshjälp är ingen ny idé. Den hippokratiska läkareden -
som skrevs för över 2 000 år sedan förbjuder specifikt läkare -
att ge en patient gift även om de blir ombedda att göra det.
I Nederländerna har de diskuterat eutanasi i nästan 50 år.
Vi hade en domare i Högsta domstolen som sa: -
"När människor når en viss ålder borde de ha ett 'sista-önskan-piller' -
tillgängligt så att de kan ta sitt liv."
1991 skrev dr Boudewijn Chabot historia när han gav en dödlig dos -
av ett läkemedel till en patient som inte led av någon obotlig sjukdom.
Många känner dig som pionjären för aktiv dödshjälp här i Nederländerna.
Tycker du att det är en märklig titel?
Jag har vant mig vid den. Faktum är att 1991 var det -
ett exceptionellt steg för det fanns ingen lag om eutanasi i sikte.
- Hur löd domen? - Skyldig men utan straff.
Vilket låter märkligt för ditt land gissar jag -
för är man skyldig ska man bli straffad.
Så det var ett tydligt brott mot lagen men den allmänna opinionen -
höll lika tydligt på att förändras.
- Har människor bett om eutanasi? - Ja.
- Har du utfört eutanasi? - Ja.
Robert Jonquiere medger att skälen till att man väljer att dö har ändrats.
När vi började här i Nederländerna var vår praxis och lag för eutanasi -
att 85-90 procent av fallen gällde patienter med en dödlig sjukdom.
Vi har under de senaste 15 åren kommit till ett läge där det blev -
allt tydligare att det inte i första hand handlade om att göra slut på -
en obotlig sjukdom utan om att göra slut på lidande -
och lidande kan ha många orsaker.
Man kan lida av psykiska skäl, av existentiella omständigheter, -
av demens eller något annat.
- Tycker du inte det är skrämmande? - Nej.
Det skrämmer mig att skälen för eutanasi bara fortsätter att ändras.
Det tror inte jag. Det är den stora skillnaden och debatten som förs.
Att vi är på ett sluttande plan. Att om man legaliserar dödshjälp -
när en patient är obotligt sjuk så kommer vi med tiden få se -
läkare gå omkring och döda patienter med demens.
Förekommer det?
Jag tror inte...Det är en förenklad bild av det som sker.
Om min mor hade bott på sjukhuset och jag inte hade besökt och -
kämpat för henne skulle hon inte vara här.
- Andra ville ge upp men inte du? - Nej, inte jag.
Min mamma är 94 år.
Hon halkade och ramlade och fördes till sjukhuset -
och enda problemet verkade vara att hon hade en infektion.
De sa: "Hon behöver mycket vård och vi vet inte om det är värt det."
De slutade ge henne mat och slutade ge henne vatten.
För mig verkade det som om de slutade behandla henne -
och slutade försöka ta reda på vad som var fel.
Tyvärr sa min mor i det läget: "Jag vill inte leva längre.
Jag kan inte äta. Jag får inget vatten. Jag har ont. Ni vänder på mig.
Jag vill inte, kan inte, fortsätta leva så här."
Sköterskan tog genast med henne till läkaren som en begäran om -
att avsluta livet och de höll ett möte med min mor där jag inte var med -
och mamma berättade att de hade diskuterat aktiv dödshjälp.
Och de sa att efter bara 48 timmar skulle det bli eutanasi.
- Fick du ett andra utlåtande? - Ja, jag begärde det.
Jag ringde en geriatriker och tack vare hans andra utlåtande, -
tack vare att vi tog in en läkare till lyckades vi stoppa processen -
som den förste läkaren satt igång för att vi skulle säga: "Det är över."
Geriatrikern sa: "Den här kvinnan har all anledning att leva."
Hon fick dricka och äta vad hon ville och efter det blev hon snabbt bättre.
Nu bor hon på ett vårdhem och sedan hon flyttade dit är hon -
en av de populäraste gamla damerna där på hemmet.
Man kan tänka: "Hon är en gammal dam, 94 år, och har levt ett bra liv."
Så sa de till mig. "Varför bryr du dig?"
Jag sa: "Det är min mamma! Ta henne inte ifrån mig!"
Helens mor var över 90 år och jag ställer mig frågan: -
Om den förste läkaren hade vetat att hon i stället var dryga 80 år -
eller dryga 70 eller 60 år, skulle han då ställt en annan diagnos?
Och hur skulle historien ha slutat om ingen hade stridit för henne?
När de gav henne injektionen sa de att den skulle hjälpa henne att sova -
men sanningen var att de dödade min mor.
Margreet van der Valks mor lades in på sjukhus för lunginflammation -
men det var inte dödsorsaken.
Jag körde till platsen där sjukhuset ligger och jag fick ett samtal -
från ett privat nummer och sedan ett meddelande från en akutläkare.
Jag ringde tillbaka. Och då sa han att jag inte behövde skynda mig dit -
"för hon kommer inte leva när du kommer till sjukhuset."
Han sa: "Vi behövde ge henne en injektion så hon kommer -
ligga i koma och hon kommer inte vakna ur koman."
Jag frågade: "Varför? Varför blev hon inte intuberad?"
Han svarade: "Jag ringde husläkaren och han sa att hon var ensam -
och deprimerad och därför bestämde vi att det vore -
bättre att inte fortsätta behandlingen längre."
Läkaren ringde mitt i natten och sa att hon hade dött.
Jag frågade: "Vad var dödsorsaken?"
Hon svarade: "Lunginflammation och hjärtstopp."
Men jag tänkte där jag låg i sängen: -
"Nej, det är inte sant. Det var injektionen ni gav henne."
Det är inte upp till läkaren att säga: "Okej, det blir lång intensivvård.
Inte bra för samhället. Okej, okej.
Lägg henne i det där rummet. Hon kommer att dö. Nästa patient."
En del holländska politiker undrar om landets lagar håller på att bli -
farligare än själva sjukdomarna.
Vi ser det sluttande planet i vårt land.
Kees van der Staaij har en varning till resten av världen.
Som jag ser det är det en mycket viktig uppgift för staten -
att skydda medborgarnas liv och det vi nu ser hända -
är att man undergräver rätten till liv. Man undergräver sårbara personer -
eller medicinskt sköra eller socialt utsatta personer så att -
det inte längre är tydligt att deras liv har något värde.
Ni antog lagen 2002. Hur förklarar du enklast "det sluttande planet"?
Varje år godkänns fler och fler olika typer av situationer för eutanasi.
Under de senaste 10 åren har vi sett ett ökat antal fall från två grupper: -
personer med demens och personer med psykiskt lidande.
De är inte i slutet av sitt liv men det är de två grupper som växer nu.
De senaste 10 åren har antalet personer som begär eutanasi -
i Nederländerna tredubblats från 2 000 till 6 000 om året.
200 av dessa är personer med demens eller psykisk sjukdom.
Vi rör oss nerför ett sluttande plan när det gäller demens, hjärnsjukdomar -
och psykiatriska fall. År 2016 utgjorde dessa grupper 200 av de 6 000.
En liten andel. Det är alltid så man svarar på invändningarna.
"Oroa dig inte, herr Chabot. De är bara 200 av totalt 6 000, -
hur många procent blir det? Det är bara ett par procent."
Det är så man lugnar allmänheten.
Men jag säger: "De är kanske bara ett par procent men se på ökningen -
på sju år, se på andelen som vänder sig till dödshjälpskliniker -
där ingen vård förekommer alls och där ser du människor som -
slåss mot sin rädsla för livet och mot sin sjukdom, de flockas dit -
så i gruppen med hjärnsjukdomar finns verkligen ett sluttande plan.
Dödshjälpskliniker som denna i Neder- länderna blir ett allt populärare -
alternativ för patienter vars läkare inte går med på att bevilja eutanasi.
- Ni är experter på eutanasi? - Absolut.
Vi är en andra chans för personer som inte kan få sin önskan om dödshjälp -
godkänd av sin husläkare. Vi är en fristående organisation -
och vi blev uppmärksammade på att det fanns grupper som hade svårt -
att få sin begäran om aktiv dödshjälp beviljad av husläkarna.
Kan ni berätta hur stor andel som begär eutanasi här på kliniken?
Vi talar om ungefär en tredjedel.
För en tredjedel kan vi bevilja deras önskan, så en tredjedel får dödshjälp.
Hur mycket tid tillbringar läkarna med de patienter som begär dödshjälp?
Normalt gör de intervjuer på 1-1,5 timme och i genomsnitt -
4-5 sådana intervjuer innan de fattar beslutet att bevilja eutanasi.
Hur hanterar ni psykiskt sjuka patienter?
Det är en ganska komplex fråga. Det betyder att det kan bli upp till -
12-15 träffar innan vi fattar beslut. Ett annat exempel jag vill ge -
är en person med demens. Han var mycket väl förberedd -
inför den stunden och sa: "Det kommer en dag när jag inte längre -
kan tänka och förstå vad som händer eller prata. Innan den dagen kommer -
för förloppet är irreversibelt och då kan jag inte uttrycka min vilja -
så före den dagen vill jag dö." Och så är det med demens.
- De fruktar det som väntar? - Ja, särskilt i fråga om demens.
Kan man säga att rätten till självbestämmande väger tyngst?
Absolut, absolut. Det är den yttersta hjälpen.
- Den yttersta hjälpen? - Ja.
Översynen är ett stort orosmoln i Nederländerna. 2016 rapporterades -
att en läkare åtalats för ha gett dödshjälp till en patient -
som familjen var tvungen att hålla fast. Patienten hade sagt att hon ville -
få eutanasi om hon blev dement men gjorde fysiskt motstånd -
när läkaren gav den dödliga injektionen.
Mitt enkla svar är att det är ett brott.
Det är helt enkelt en brottslig gärning av en läkare för hon sa: -
"Jag vill inte" och ändå gjorde han det. Det är mord. Så enkelt är det.
10 sekunder innan jag ger injektionen ser jag dem i ögonen och frågar: -
"Är det här verkligen vad du vill?" Svarar de då: "Jag är tveksam" -
avbryter jag omedelbart. Sedan kanske efter fem minuter...
Det är sådant som händer och oavsett vad patienten kan ha skrivit -
så räcker det att säga nej och då är det "nej" som gäller.
Dr Jonquiere säger att det är mord. Men rättens bedömning var att -
dödshjälpen getts i god tro.
En del människor uttrycker sin önskan att få dödshjälp -
genom att i förväg skriva så kallade livstestamenten.
Problemet är att folk kan ändra sig. Men livstestamenten anses bindande.
220 holländska läkare satte 2017 in en annons i en rikstidning -
där de sa att deras moraliska motvilja inför att ta en försvarslös människas -
liv var för stor och att de ansåg att det var fel att döda patienter -
utifrån ett dokument som de inte längre kan bekräfta.
Rob Bruntink är journalist och bevakar palliativ vård i Nederländerna.
Han säger att det som dödssjuka patienter söker -
är tröst och medkänsla, inte ett sätt att ta sitt liv.
De har ett livstestamente eller annat dokument om eutanasi -
men det kommer en punkt när deras önskan om dödshjälp försvinner.
Det är när de känner den omsorg, uppmärksamhet, kärlek och värme -
som personalen kan ge patienten på ett hospice.
Han menar att eutanasi håller på att bli en standardlösning -
på problem som samhället helst inte vill ta itu med.
För då måste man prata om svåra saker som hopp, lidande, kärlek, -
och otäcka symptom medan eutanasi blir mer abstrakt.
"Jaså, du lider? Vi kan göra slut på det." - "Så bra, då gör vi så."
Det tror jag är en orsak till att vi talar så mycket om dödshjälp -
och nästan inget om palliativ vård.
Trots farhågorna blir eutanasi mer populärt och accepterat -
i Nederländerna och det finns inget bättre bevis än "Eutanasins vecka" -
som ordnas av NVVE (Sällskapet för frivillig död).
Under veckan hölls ett symposium specifikt för personer under 40 år.
Varför är det viktigt att få med de yngre i den här debatten?
Därför att yngre personer på flera sätt möter frågan om livets slut.
Deras far- eller morföräldrar kanske dör och det väcker frågor -
om eutanasi eller läkarassisterad död. Vi uppmuntrar inte människor -
att ta allt i egna händer men när de ställer frågor ger vi dem information -
om vad som är det bästa sättet.
En av de yngre som kom till konferensen är Aurelia Brouwers.
Hon deltog i symposiet därför att hon vill dö.
Aurelia, vad handlar detta om? Varför är det så viktigt att vara här?
Jag är mycket intresserad av eutanasi och jag har allvarliga...
- Psykiatriska? - Ja, psykiatriska problem.
Jag vill ha dödshjälp för jag har haft problem i ungefär 30 år -
och jag har velat dö i ungefär sex år och jag har försökt bli beviljad -
dödshjälp i ungefär fyra år men jag blir nekad.
- Du blir nekad? - Jag vill slåss för det.
- Okej. - Jag har gett mig in i politiken.
- Okej. - Jag vill slåss för bättre lagar -
för alla psykiatripatienter så att de har chans att bli beviljade eutanasi -
om deras sjukdom inte går att behandla längre.
Vi har nyss träffats och fått bra kontakt. Du verkar glad. Du ler.
Ja, men det är problemet med många psykiskt sjuka.
- Jaså? - De flesta verkar glada.
- Ja. - Så de flesta människor och läkare -
tänker: "De verkar glada. Vi ger dem inte aktiv dödshjälp."
- Du vet inte vad som händer hemma. - Nej.
Då kanske jag går till badrummet och tar en kniv och skär mig själv.
Ja. Men tänk om de säger i morgon att de ska hjälpa dig så mycket -
de kan och de har hittat ett botemedel. Skulle du ändra dig då?
Jag tror inte det finns något botemedel för mig.
- Inget hopp alls? - Nej, jag tror inte det finns något.
Jag undrar vad som hänt. Har sjukvården svikit henne?.
Jag kan inte låta bli att se henne framför mig, se hur vacker hon är...
- Jag vill ge dig en stor kram! - Det får du göra!
Så bra! För du vet...
Om eutanasi för obotligt sjuka leder till eutanasi för dem som -
inte har dödliga sjukdomar och det leder till eutanasi för psykiskt sjuka -
var ska det sluta? Blir det eutanasi för människor som är trötta på livet?
Det finns två förslag, från regeringen och från ett liberalt oppositionsparti.
Båda vill införa läkarassisterat själv- mord för personer som inte är sjuka -
och inte har någon sjukdom men som känner att de är trötta på livet, -
att de är färdiga med sitt liv och att livet saknar mening.
Det ena förslaget är från partiet som anser att bara äldre kan beviljas -
denna typ av assisterad död. Det andra är att det inte bör vara -
någon åldersgräns alls. En 18-åring ska också beviljas assisterad död -
om han eller hon känner att livet är meningslöst.
I Nederländerna kallar man det "ett fullbordat liv."
Den här frågan om ett fullbordat liv gäller relativt friska äldre personer -
som bara är trötta på livet.
Dr Els van Wijngaarden är en disputerad forskare i Nederländerna.
Hon är en neutral utredare som har skrivit boken Redo att ge upp livet.
Det är en helt annan diskussion för nu handlar det inte medicinska skäl.
Många av personerna hon intervjuade längtade efter ett bättre liv men -
hade gett upp hoppet om det.
Många pratade till exempel om det svåra att inte längre vara viktig.
Att inte vara behövd, att känna sig överflödig eller en börda för andra.
Studien visade att deltagarnas önskan att dö berodde på vardagsproblem -
som rädsla, nedstämdhet, ensamhet och depression.
Det fanns en stark längtan efter att känna sig värdefull och uppskattad.
Vi frågade eutanasiförespråkare vilka som skulle anses ha -
"ett fullbordat liv" enligt lagförslaget.
Personer som är trötta på livet kanske har problem med hörseln eller synen.
Men de uppfyller inte kraven för att få dödshjälp av medicinska skäl.
Vi såg att äldre som var trötta på livet inte fick sin begäran om eutanasi -
beviljad av sina husläkare. Det var bara när de hade svåra krämpor -
i kombination med högre ålder, som svår ledvärk eller inkontinens.
Om det existentiella lidandet är så djupt att du säger: -
"Jag vill inte lida längre" och du lyckas övertyga mig -
och jag inte har någon hjälp att ge, då uppfyller du faktiskt villkoren.
Varför en läkare om det inte är en medicinsk fråga?
Därför att bara läkaren har nyckel till skåpet där medicinen finns.
Det är inte ett fullbordat liv. Det är ett ofullbordat liv.
Deras liv är inte fullbordat och det är själva problemet -
och jag förstår inte varför vi ska ha en ny lag för dessa personer.
Jag är rädd för vad det skulle innebära för äldre människor.
För om vi skulle få en sådan lag börjar alla tänka: -
"När nu det här är tillåtet, vad säger det om mitt liv?
Vad är mitt liv värt?" Det vore fruktansvärt.
Nästa slagfält i den här frågan är USA. Kalifornien, Colorado, DC, Oregon, -
Vermont, delstaten Washington och nu Hawaii har lagar om -
läkarassisterad död vid sidan av Montana där ett försvar kan anföras -
som bygger på patientmedgivandet. 2018 förbereds och diskuteras -
liknande lagar i 25 andra delstater. Det är viktigt att skilja mellan -
eutanasi och assisterat självmord. Det finns likheter men även skillnader.
Vid eutanasi injicerar läkaren en dödlig dos av ett läkemedel.
Vid läkarassisterat självmord skriver läkaren ut dödlig medicin -
som patienten sedan själv tar.
Vi närmar oss en brytpunkt i frågan om assisterat självmord i USA.
De säljer in det som en sorts frihet. Det talar till amerikaner.
"Det är mitt val." "Jag gör som jag vill."
Det handlar om livets värde. Det handlar om att vårda, inte döda.
Det finns fall i rättssystemet nu som mycket väl kan gå till rättegång -
och då kan i ett svep Högsta domstolen vända upp och ner på -
hela USA:s lagstiftning om assisterat självmord.
Vi har sett det i andra länder som Kanada och vi vet att det är på väg.
Det kan utlösa en flodvåg av död över vårt land.
Väldigt få frågar efter eutanasi eller assisterat självmord på grund av -
den faktiska smärtan. De är rädda för ett framtida lidande.
Vi vet att lobbyn för assisterat själv- mord påstår att människor lider -
och att de vill ta bort det lidandet men vi kan ta bort lidandet -
utan att döda människor. Det är fullt möjligt.
Faktum är att det handlar om att ge läkare rätt att bidra till någons död -
när den personen mår som allra sämst -
och behöver verkligt stöd, inte dödliga läkemedel.
I en studie i Oregon bad man deltagarna rangordna sina skäl -
för att begära assisterat självmord. Inte en enda sa att aktuell smärta -
var högre än 2 av 5 men trots detta dog många i assisterat självmord.
Att av alla parter vända sig just till läkarna och säga: -
"Vi vill att ni ska släcka livslågan", det är anatema för läkaryrket.
Om vi skulle byta ut bilden av en spruta eller ett piller mot en pistol -
tror jag att det skulle ge en mycket starkare bild av något -
som jag tror att vi över alla kulturer kan vara överens om är fel.
Vill man göra det till en rättighet i stället för bara en frihet -
för patienterna kommer vi att gå i försvarsställning -
genom att åtminstone skydda oss med hjälp av en etisk föreskrift -
som förbjuder oss att medverka till en patients självmord för det -
är inte vår uppgift. Vi förebygger självmord.
Vid sidan av USA:s psykiatriförbund, har flera läkarförbund både i USA -
och internationellt, allihop fördömt tanken på assisterat självmord.
Det handlar om att göra läkare mer bekväma med att döda folk.
Och jag har hört expertvittnen och lagstiftare och politiker, -
alltså personerna som stöder lagförslagen, i princip säga att: -
"Tja, läkarna måste få utbildning i att göra detta" eller -
"Läkare måste bli bekväma med att utföra assisterat självmord."
Skulle du någonsin föreslå självmord för en patient?
Det är det som oroar mig. Att läkare skulle börja se detta -
som ett möjligt behandlingsalternativ. Risken att någon skulle övertala -
eller uppmuntra eller vägleda en patient till detta val -
finns absolut där och det skulle mycket väl kunna ske.
Den vanligaste dödsorsaken för förlamade personer är sår, trycksår.
Jag har varit förlamad i över 40 år nu.
Jag har bara haft ett trycksår och det var 2010.
Det var ett mycket stort sår som blev livshotande.
En läkare kom mitt i natten till mitt rum och frågade: -
"Förstår du hur sjuk du är?" Och jag svarade: "Ja."
Då började han räkna upp saker som skulle kunna hända.
Att jag troligen skulle bli utfattig för såret behövde nog två år för att läka.
Jag skulle kanske aldrig kunna sitta igen.
Sannolikheten för att min sjukförsäkring -
skulle täcka alla vårdkostnader var liten.
Jag kanske aldrig skulle kunna arbeta igen eller sitta upp igen.
Men i slutet av denna harang mitt i natten sa han: -
"Beslutet att ta livräddande antibiotika är ditt och ingen annans.
Jag kan göra det bekvämt för dig -
om du väljer att avstå från den livräddande antibiotikan."
Han frågade mig ytterst artigt om jag ville dö.
Då skulle han ombesörjt det.
Hade jag varit en tandläkare på 50 år som kom till samma sjukhus och -
behövde fem höftoperationer och benförlängning därför att -
mitt lårben var söndertrasat skulle jag inte fått samma erbjudande.
Jag minns att jag dagen därpå ringde mina syskon.
Då sa jag "Hjälp!" för första gången.
Jag bad dem skriva "fil.dr" i min journal.
Det var för att jag blev rädd.
- Välkommen till "En värdig död." - Det var något nytt!
När jag besökte "En värdig död" (Death with Dignity) firade de -
20-årsjubiléet av lagens införande i Oregon.
Det är vi som driver arbetet för att få lagen införd i andra delstater.
Vi arbetar med lobbyister, lagstiftare och guvernörer för att få igenom den.
Vi finns med i den politiska processen bakom kulisserna.
Vad är "en värdig död"?
Det är en policy som är definierad i lag och vad den gör är att den skapar -
en medicinsk vårdstandard för vad en läkare eller apotekare ska göra -
om en patient begär en påskyndad död.
När jag läste er rapport för 2016 som sammanställer data kring lagens -
tillämpning i Oregon 2016 såg jag att en av de underliggande sjukdomar -
som nämns är diabetes. Det tyckte jag verkligen stack ut.
Kan lagen tillämpas på en diabetiker?
Tusentals personer lever ju med diabetes och skulle dö utan insulin.
Det skälet används mycket sällan, finns inte bland de vanligaste.
- Men används det alls? - Det har använts, ja absolut.
Men faktum är att i de fallen har du och jag inte bedömt patienten -
så vi vet inte vilka andra faktorer som fanns, om det fanns andra sjukdomar.
- Så det är upp till läkaren? - Ja, läkaren avgör.
Det är ett stort ansvar att lägga på läkare!
Vi vill att det ska vara så. Ska en läkare skriva ut läkemedlen -
måste de också bära ett stort ansvar.
Om diabetes är ett godkänt skäl enligt lagen, var finns då -
kontrollmekanismerna som förhindrar att lagen missbrukas?
Lagen är skriven så att två läkare måste bedöma patienten -
och bägge läkarna måste oberoende av varandra göra bedömningen -
att patienten är kapabel att fatta beslut som sin hälsa och vård.
Om det finns någon enda punkt i patientens historia eller i läkarnas -
undersökning som någon av läkarna ser som en osäkerhet -
om patienten är kapabel att ta beslut om önskad vård -
så avbryts processen och patienten måste få en remiss -
till terapi, utvärdering och behandling innan lagen kan tillämpas.
Det är vad lagen säger men den här läkaren i Oregon -
säger att verkligheten är en annan.
Jag hade en patient som fick diagnosen malignt melanom -
med metastaser, en cancerform med en mycket dålig prognos.
Han var nere. Han var frilufts- människa, älskade att fotvandra -
och vara ute i naturen. Han fick diagnosen, träffade sin onkolog -
och han var djupt deprimerad och onkologen antecknade det.
Så patienten träffade onkologen och hon ringde mig och sa: -
"Patienten vill verkligen ha assisterat självmord så gör nu ditt utlåtande."
Jag sa: "Vänta lite, vad händer? Vi får prata om saken."
Hon måste ha hittat en annan läkare för två veckor senare var han död -
och han dog av läkemedelsöverdos.
Så min kollega träffade en patient med depression -
men i stället för att behandla hans depression -
fick han verktygen att ta sitt liv.
- Du var det andra utlåtandet? - Ja.
- De såg till att de fick "rätt" svar? - Det händer hela tiden i Oregon.
Den patient jag särskilt minns hette Janet Hall.
Hennes kirurg skickade henne, hon hade ändtarmscancer.
Jag träffade henne och gav henne diagnosen och hon sa...
Jag sa att vi kunde använda strålning och cellgifter och hon hade chans -
att bli frisk men hon sa: "Jag vill inte gå igenom allt det.
Min faster tappade håret och jag vill inte tappa håret."
Hon träffade kirurgen igen. Han sa att utan behandling -
skulle hon vara död om 6-12 månader. Lagen i Oregon säger att om -
din förväntade livslängd är 6 månader kan "en värdig död" tillämpas -
så jag hade kunnat skriva ut det dödliga läkemedlet till henne då.
Men hon kom tillbaka och vi pratade igenom det igen -
och hon sa: "Varför ger du mig inte pillren? Jag vill ha pillren."
Jag fick veta mer om henne, som att hon hade en son som skulle bli polis.
Jag sa: "Vill du inte se hans examen?"
Det fick henne att inse att hon hade något att leva för.
Hon brottades verkligen med frågan om hon skulle påbörja behandlingen -
men till slut gjorde hon det. Den tog några veckor.
Det var ingen enkel behandling. Hon tappade mycket riktigt håret.
Det växte ut igen och hon kunde vara med vid sonens examenshögtid.
Fem år senare var min fru och jag på en restaurang och Janet var där -
med en vän och hon kom fram och sa: "Dr Stevens, du räddade mitt liv.
Hade jag gått till en läkare som trodde på assisterat självmord -
skulle jag inte vara här. Då vore jag död."
De trollar med orden. Eufemismerna som används i debatten -
som "självvald död", "alternativ vid livets slut" eller "en värdig död."
Min hustru dog för 3,5 år sedan av metastatisk livmodercancer.
Vi blev välsignade med 5,5 år till efter att hon fått diagnosen.
Det var fyra gånger längre än läkarna hade sagt.
Vartenda ögonblick vi fick är dyrbart för mig.
Om det är "värdigt" att ta en stor överdos för att ta ditt eget liv, -
vad säger det till den stora majoriteten som dör en naturlig död som min fru?
Fridfullt i hemmet, omgiven av sin familj -
men hon tog ingen överdos så var det inte "värdigt"?
Dödshjälpslagarna manipulerar folk genom att omdefiniera begreppen.
Alexandra Snyder är jurist som slåss mot nya lagar om assisterat självmord.
Du kan kalla det "hjälp att dö", "assisterad död" eller vad du vill.
Faktum är att det uppmuntrar sårbara människor att ta sitt liv.
Ordvalen är oerhört viktiga i debatten. Ta "assisterat självmord" eller -
"en värdig död" och tänk på skillnaden mellan de två uttrycken.
Det ena låter dåligt och gör du en opinionsmätning om -
"assisterat självmord" får du ett visst resultat. Frågar du i stället om -
"en värdig död" vill förstås alla ha det! Det är en positiv fras.
Min uppgift som läkare är att lindra lidandet. Inte att bli en varuautomat -
där de med ett "rationellt" argument kan köpa sin egen död.
Det är som om vara både åklagare och försvarsadvokat på samma gång.
Ska jag argumentera för hälsa, välbefinnande och ett förlängt liv -
eller ska jag förespråka en död i förtid eftersom de ändå dör till slut?
Om det inte räcker som intresse- konflikt är jag dessutom domaren -
som avgör vilket argument som är bäst.
Om det inte stör dig så är jag till råga på allt bödeln.
Det finns ungefär 200 läkare i Oregon som tror att de kan hålla isär det där.
De bedrar sig själva! Om samhället ska göra det här -
och menar att dödande i vissa fall är lösningen på vissa sjukdomar, -
tillstånd eller faser i livet bör det skötas av någon utanför läkarkåren -
för att undvika intressekonflikten. För tidigare har man inte lärt ut -
att spå med kristallkulor i läkar- utbildningen men nyligen har man -
för första gången vid mitt universitet, på min institution -
undervisat läkarstudenter om hur de ska göra för att avsluta patienters liv.
Hur viktiga är ordvalen i debatten?
Det är en avgörande faktor. Jag tror att en känd person sagt: -
"All social ingenjörskonst föregås av verbal ingenjörskonst."
Kan du ändra ordens innebörd kan du ändra folks synsätt.
Det är viktigt att förstå vad assisterat självmord är.
Det är en direkt och avsiktlig begäran om död genom en dödlig överdos -
som en läkare tillhandahåller, och sedan intagandet av -
denna dödliga medicin vilket är ett självmord.
Ett typiskt självmord är en våldsam, irrationell handling.
Lagen om "en värdig död" ger en värdighet åt processen -
och inkluderar en läkare men det är helt annorlunda än självmord -
för det här är en rationell handling av en döende människa -
att ta kontroll över tidpunkten och sättet att dö.
De här lagarna öppnar för övergrepp mot äldre.
Låt säga att en person tänkt: "Jag vill bara ha pillren till hands -
för säkerhets skull. Jag skulle känna mig tryggare med det här läkemedlet -
hemma om jag skulle vilja ta det." Sedan ändrar de sig: -
"Nej, jag vill inte ta det." Eller tänk om diagnosen är fel -
och de får en ny chans att leva. Men dödshjälpsmedicinen ligger där -
och någon som har ekonomiska eller andra illvilliga motiv -
kan tänkas tvinga personen att ta den dödliga medicinen.
Då skulle ingen utredning göras. Man skulle förutsätta att det var -
personen själv som valde att dö och lyckades. Fallet avslutat.
Om vi talar om en familj som ser på en skör, äldre anhörig och -
ser på alla kostnaderna och säger: -
"Varför tar du inte assisterat självmord och besparar oss tiden?"
- Händer det? - Javisst!
Vilket val har du då egentligen när du känner att det är din plikt -
att avsluta ditt liv? Inte för att du får bestämma själv över din död -
utan för att du känner sådan press från familjen. Vilket val har du då?
Det är ett mikrokosmos av det tvång som kan utövas.
Påtryckningar från familjen, från en inrättning som kanske vill -
få loss en vårdplats, från ett försäkringsbolag -
som inte vill betala längre för din cancermedicin.
Om du är obotligt sjuk, har funktions- hinder, även om du bara tillfälligt är -
oförmögen att fungera som vanligt, räknas du inte längre in i samhället -
och ditt liv saknar värde. Det är enbart en materiell, ekonomisk fråga -
och det är inte så vi bör se på människor.
Jag har rest 5 000 mil och pratat med många personer -
från båda sidorna av debatten men historien slutar inte där.
Minns du Aurelia, kvinnan på 29 år som jag träffade i Holland -
som ville få eutanasi på grund av psykisk sjukdom?
Vi höll kontakten efter att jag återvänt till Kanada.
I december i år...förra året... fick jag besked att -
min begäran om eutanasi blivit godkänd.
- Den blev godkänd? - Ja.
I dag fick jag...jag kan visa dig. Jag fick detta av min apotekare.
Jag behöver ta kräkningshämmande medel och jag fick dem i dag.
- Jag vet inte om du ser dem. - Vad är det, sa du?
Den hindrar mig från att kräkas under eutanasin.
- När jag fick dem började jag gråta. - Ja.
- Det är en del av min personliga... - Ja.
För jag väljer inte att dö, jag väljer att avsluta lidandet.
Jag gör det valet för utan eutanasi vet jag vad det är som väntar.
Jag menar inte att jag vet vad Aurelia går igenom men jag bönföll henne -
att ändra sig, att fortsätta söka hjälp, att fortsätta använda de strategier -
hon lärt sig för att orka leva vidare, att det alltid finns hopp.
Att världen är en bättre plats när hon finns där.
Det var sista gången jag pratade med henne.
Lagen i Nederländerna har breddats steg för steg från dödlig sjukdom -
till att vara kroniskt eller psykiskt sjuk eller helt enkelt trött på livet.
Jag respekterar människors val i de svåra situationerna -
men vi har misslyckats med att sätta gränser.
Gränserna suddas ut och flyttas hela tiden.
Till den som säger: "Det kan aldrig hända här" -
vill jag säga: Jag trodde aldrig att det kunde hända i Oregon!
Vem skulle vid sina sinnens fulla bruk ge läkare rätt att döda sina patienter?
Vem gör något sådant? Ser de inte det inneboende hotet i strategin?
Att det här kan dras mycket längre än de kan föreställa sig?
Om jag kunde göra en sak skulle jag vilja sticka hål på myten om -
rätten till självbestämmande. Att vi har "rätt att dö."
Nej, vi har inte rätt att dö. Vi har rätt att leva.
I dag ska jag köra pappa till ett återbesök hos onkologen.
- Hejsan, hur mår du? - Hej. Ganska bra, tack.
- Bra. Är du redo för återbesöket? - En dag i sänder.
- Ja. - Gott att se dig.
Det har gått 3,5 år sedan han fick diagnosen och -
pappa är så gott som cancerfri.
Om rädsla för att lida eller att bli en börda får människor att tappa hoppet -
är det upp till oss att bli skälet till att de vill leva ännu en dag.
Vill du stödja Himlen TV7, våra program och översättningar?
DONATIONER I SVERIGE:
Swish: 123 677 9300 Mottagare: Korsets stöd rf
DONATIONER I FINLAND:
Ring 0600 10070 (10,01 EUR + Ina) Mottagare: Ristin Tuki ry
Tack för din gåva!
Översättning: Cecilia Kärnbo Himlen TV7