Arst tuli keset ööd minu tuppa.
Ta küsis: "Kas sa tead, kui haige sa oled?"
Vastasin: "Jah."
Nad nimetavad seda erinevate nimedega.
Väärikas surm.
Surmaabi arstidelt.
Meditsiiniline abi suremisel.
Ta küsis väga viisakalt, et kas ma tahan surra
ning ta oleks selle ära korraldanud.
See on probleem,
kus meditsiin võib palju mugavamalt inimest tappa.
Ei toimu tapmist, üksnes ettepanek,
kas patsient on nõus arsti abil endalt elu võtma.
Seisneb ettepanekus ja on abistatud enesetapp.
Ta ütles, et ta tahab tablette, et ma annaks talle need.
See on ülim abi. - Ülim abi?
Mõnel arstil on saanud küllalt.
Selle asemel, et tegeleda tema depressiooniga
andis ta talle vahendid enda tapmiseks.
Minu töö arstina on leevendada nende kannatusi.
See ei ole müügiautomaat,
kus tehakse hea ratsionaalne argument,
et surnuna on neil parem.
See on erineb väga enesetapust.
See on ratsionaalne tegu surijalt,
et kontrollida oma surma viisi ja ajastust.
Seadused jätkavad laienemist.
Kas see käib ka psühhiaatriliste probleemidega patsientide kohta?
Kas see käib Alzheimeri kohta?
Kas see käib imikute kohta?
Kas see käib laste kohta?
Olen reisinud üle maailma, et näha,
kas antud küsimus seisneb tõepoolest kaastundel.
Pere vaatab habrast vanurit ja ütleb talle:
"Äkki teeksid abistatud enesetapu, et säästa meil aega."
Kas seda on juhtunud? - Muidugi on.
Kas see on teema vabadusest?
Ütlesin, et ta on minu ema.
Ärge võtke teda ära.
Kas küsimus on väärikuses?
Nad lihtsalt tapsid mu ema.
SURMAVAD VEAD - abistatud surma legaliseerimine
Minu nimi on Kevin Dunn.
Olen teinud meediatööd suurema osa oma elust.
Minu isa nakatas mind meediatööga.
Nooruses ta töötas televisioonis.
Paar aastat tagasi diagnoositi isal soolevähk.
Ravi oli sama halb nagu haiguski.
Isa mured haiguse pärast ning et temast saab koorem
pani mind mõtlema, et kui abistatud surm on legaalne,
mida nad ikkagi ütlevad surmavalt haigetele inimestele.
Nüüd, kui arstil on legaalne õigus lõpetada patsiendi elu,
mida see ütleb meditsiini kohta
ja kuidas need seadused muudavad aja jooksul ühiskonda?
Võimatu on ignoreerida uudiseid, kus patsiendid paluvad abi, et surra.
Need on lood murravad südame.
Kas sellel teemal on külg, millest me pole veel kuulnud?
Kus see lõpeb?
Kas oleme liiga kaugele läinud?
Minu 50 000 km rännak
algab St Anthony külast, Newfoundlandi saarelt.
Kohtun Sheila Lewisega ja tema tütre Candicega.
Tere, tulge sisse. - Tere, kuidas läheb?
Võimas, need on ilusad.
Candice sündis ajuhalvatusega.
Sheila viis ta eelmine aasta haiglasse, et päästa ta elu.
Arstid soovitasid lootusest loobuda,
kuid Sheila ei kavatsenud oma tütrest loobuda.
Kui oleksin teinud arstide järgi, ei oleks mul teda.
Mida siis öeldi?
Nad tahtsid, et teeksin abistatud enesetapu.
Ta jäi kodus haigeks ning kutsusime kiirabi.
Haiglasse jõudes olid tal haigushood.
Nad pidid ravimitega südametööd aeglustama,
kuna süda lõi väga tugevalt, 170 lööki minutis.
Esimene arst ütles, et ta neer ei ole õiges kohas
ja ta kopsude alumised osad on kokku kukkunud.
Järgmisel päeval ta kutsus mind koridori rääkima ja ütles,
et abistatud enesetapp on Kanadas lubatud.
Ma ei olnud sellest teadlik.
Arst pooldas seda, kuid ütlesin, et see on tema seisukoht
ja vastasin, et ma ei ole huvitatud abistatud enesetapust.
Ta nimetas mind isekaks.
Ta kuulis kõike pealt.
See on sinu lugu.
Sa rääkisid paari asja oma loo kohta.
Nad küsisid, et kas tahad surra.
Mida sa vastasid?
Ma ei taha surra. - Sa ei taha.
Nad ikkagi rääkisid sulle suremisest. - Jah.
Kas see on arstilt hea? - Halb.
Miks? - Ma ei taha surra.
Ta pole neile kordagi öelnud, et tahab oma elu lõpetada.
Meie juurde tulnud arst toppis oma näo ta nina alla
ja ütles talle, et kas ta teab, kui haige ta on.
Kutsusin ta koridori ja ütlesin,
et ärgu ta enam kunagi tehku midagi sellist.
Nad ütlesid talle, et ta on suremas.
Uskusin neid, sest nad olid arstid ja ta oli haige.
Ütlesin, et kui ta tahab minna, siis ta võib minna.
Ta ei läinud.
Ta ei tahtnud, et jääksin üksi. Ära nuta.
Ära muretse. Kõik on korras.
Me ei tahtnud, et ükski teine pere seda läbi elaks.
Aasta hiljem
meditsiinilise abistatud surma lubamisest Kanadas
valis ligi 2000 inimest arsti käe läbi vabasurma.
Candice ja Sheila lugu pani mind mõtlema,
kuidas neid valikuid tegelikult tehakse.
Ühiskonna vaade surmale on muutumas.
Oleme muutunud kultuuri poolt nii tundetuks,
et inimelu ja surm on saanud isiklikuks valikuks.
Aastal 2018 viie riigi ja kuue USA piirkonna seadusandjad
on legaliseerinud arstide abistatud surma.
Pooldajad vaidlevad,
et inimestel on õigus valida, kuidas surra.
Kriitikud ütlevad, et valik on illusioon ja retsept,
et vanureid ahistada ajal, mil inimene on kõige haavatavam.
See teema on igas riigis laual
ja USA on samuti murdepunktis.
Mida saab õppida riikidelt,
kes on selle seaduse vastu võtnud?
Oleme Amsterdamis ja ilusas Hollandis.
Mõned nimetavad seda maailma liberaalsemaks riigiks.
Peale tuuleveskite on see riik tuntud pooldava suhtumise poolest
seksi, marihuaana kasutamisse ja eutanaasia lubamisse.
See on lubatud kindlal tingimusel,
mida üks hollandi ajakirjanik näeb muudkui laienemas.
Hollandis on eutanaasia piirangud hägused.
Olukord näib süvenevat ning see teeb murelikuks.
Gerbert Van Loenen on neutraalne eutanaasia lubamises,
kuid ta on mures, kuhu see seadus on suundumas.
Mainin paari probleemi.
Eutanaasia lastele.
Eutanaasia kaugele arenenud Alzheimeri patsientidele.
Arsti abistatud enesetapp psüühilistele haigetele.
Abistatud enesetapp neile, kes ei ole haiged,
kuid on elust teadlikud ja peavad oma elu lõppenuks.
Kes räägib teist poolt sellest loost?
Kardan, et mitte keegi.
Robert Schurink on perearst.
Ajal, mil teda intervjueerisime,
oli ta tegevdirektor NVVEs, Vabatahtlike Elu Lõpetamise Ühingus,
mille veebilehel on küsimus: "Kas sul on surmasoov?"
Tuleb mõista, et Holland on väga liberaalne.
Kõik keerleb sinu elu ümber ja sul tuleb ise oma elu üle otsustada.
200 aastat tagasi ei olnud eutanaasiat vaja,
sest sa oleks juba niigi surnud.
Tõsi, inimesed surid sajandeid tagasi varem,
kuid eutanaasia ei ole uus mõte.
Algne Hippokratese vanne,
mis kirjutati enam kui 2000 aastat tagasi,
keelab sõnaselgelt arstidel andmast mürki,
isegi kui palutakse seda teha.
Hollandis räägitakse eutanaasiast juba pool sajandit.
Üks me ülemkohtu liige ütles, et kui keegi jõuab teatud ikka,
peaks neil olema viimane sõna, et võtta oma elu.
1991. a tegi ajalugu dr Boudewijn Chabot,
andes surmava doosi ravimeid patsiendile,
kes ei kannatanud ühegi raske meditsiinilise seisu all.
Paljud tunnevad teid kui eutanaasia pioneeri.
Kas Hollandis kõlab selline tiitel veidrana?
Olen sellega harjunud.
1991. a oli see erakordne asi teha.
Ei olnud olemas sellist seadust.
Mis on lõpuks tulemuseks? - Süüdi, ilma karistuseta.
Mis on väga erakordne ilmselt sinu riigi jaoks,
sest süüdlasi tuleb karistada.
Seadust oli selgelt rikutud.
Avalikkuse seisukoht oli muutumas.
Kas inimesed on käinud teilt küsimas eutanaasiat? - Jah.
Kas olete seda teinud? - Jah.
Robert Jonquiere tunnistab,
miks inimesed valivad surma, on muutumas.
Kui Holland alustas eutanaasia praktiseerimisega,
oli 85-90% juhtumitest seotud pöördumatu füüsilise haigusega.
Viimased 50 aastat oleme arenenud.
Olukord sai üha selgemaks, et asi ei olnud pöördumatu haiguse
vaid kannatuste kõrvaldamine.
Saame mitme asja all kannatada.
Kannatada võib psüühilise haiguse osas,
samuti eksistentsiaalses mõttes või dementsuse all ja muus.
Kas teid see ei hirmuta?
Mind isiklikult hirmutab, kuna see jätkab liikumist.
Ma ei usu seda.
Üle maailma toimuvad suured arutelud.
Kui oled juba alustanud eutanaasia seadustamist
ja pakud seda võimalusena pöördumatu haigusega patsiendile,
võite järgmisena näha arste ringi käimas
ja patsiente "tapmas", kui neil on dementsus.
Kas seda on juhtunud?
Ma ei usu, et see toimub nii lihtsalt kui seda kirjeldasin.
Kui mu ema oleks jäetud haiglasse
ja ma ei oleks teda külastanud, siis teda poleks siin.
Kui keegi tahtis te osas alla anda, siis teie ei andnud alla? - Ei.
Minu ema on 94-aastane.
Ta libastus ja kukkus.
Ta viidi haiglasse.
Ainus näiv vigastus oli infektsioon.
Aja jooksul selgus, et nad peavad palju tegema
ning nad ei tea, kas see tasub ära.
Nad lõpetasid tema toitmise ega andnud enam vett.
Mulle näis, et nad lõpetasid, mitte ei hoolitsenud
ega uurinud, mis tal viga võis olla.
Kahjuks ütles minu ema sel hetkel, et ta ei taha enam elada.
Ta ei saanud süüa ega juua ning teda liigutati ringi.
Ta ei suutnud sedasi jätkata.
Õde viis meid arsti juurde, palvega elu lõpetada.
Toimus kohtumine mu emaga, kuhu mind ei kutsutud.
Ema ütles, et nad arutasid elu lõpetamist.
Nad ütlesid, et sellega läheb 48 tundi
ning see ei tee haiget.
Kuidas oli teise arvamusega?
Tahtsin teist arvamust ja helistasin vanurite arstile.
Teise arsti abil suutsime
peatada esialgse arsti tegevuse ja öelda, et see ei ole läbi.
Ta ütles, et sellel daamil on põhjus elada.
Tal lubati kõike süüa ja juua.
Ta paranes peale seda.
Praegu on ta hooldekodus.
Seal on ta üks populaarseid daame.
Võib ju öelda, et ta on 94-aastane ja elanud head elu.
Nii nad mulle ütlesid. Miks ma näen vaeva?
Ütlesin: "See on minu ema. Ärge võtke teda ära."
Heleni ema oli üle 90.
Pidin endalt küsima, kas esimene arst,
kui ta oleks olnud 80a, 70a või 60a, oleks andnud teistsuguse diagnoosi?
Kuidas oleks lugu lõppenud, kui keegi poleks ta eest võidelnud?
Kui nad tegid talle süsti,
öeldi, et seda tehti, et ta saaks magama jääda.
Tegelikult tapsid nad mu ema.
Margreet van der Valkin ema sattus haiglasse kopsupõletikuga.
See ei tapnud teda.
Sõitsin haiglasse.
Sain kõne tundmatult numbrilt.
See oli häälsõnum kiirabiarstilt.
Helistasin tagasi.
Ta ütles, et ma ei pea kiirustama,
sest ma ei leia teda enam elusana haiglas.
Nad pidid talle süsti tegema, et ta langeks koomasse,
kuid see on kooma, millest ta ei ärka.
Küsisin, et miks.
Miks ei antud talle hingamisaparaati?
Ta ütles, et helistas peaarstile,
kes ütles, et ta oli üksik ja masendunud.
Nad otsustasid, et parem on teda enam mitte ravida.
Arst helistas mulle keset ööd ja teatas tema lahkumisest.
Küsisin surmapõhjuse kohta.
Ta ütles kopsupõletik ning südame rike.
Ma mõtlesin, et see ei olnud nii.
Mina arvan, et selle süstiga ta suri.
Otsus tehti arsti poolt, kes ütles:
"Pikk ravi, ei kõlba ühiskonda. Viige ta sinna ruumi.
Ta on suremas. Järgmine patsient palun."
Mõned Hollandi poliitikud mõtlevad,
et äkki on riigi seadused muutumas ohtlikumaks kui haigused.
Näen libedat teed meie riigis.
Kees Van Der Staaijil on hoiatus ülejäänud maailmale.
Minu arvates on valitsuse ülesanne kaitsta kodanike elusid.
Praegu aga näeme, et alatähtsustatakse õigust elule.
Eriti nende üle, kes on haavatavad,
kas meditsiiniliselt haiged või sotsiaalselt haavatavad,
kes ei näe enam, et nende elud on midagi väärt.
2002. a võeti vastu seadus.
Kuidas te seletate inimestele libedat teed väga lihtsate terminitega?
Iga aasta on rohkem olukordi,
mis liigitatakse eutanaasia seaduse alla.
Viimase 10 aastaga on kasvanud kaks inimgruppi.
Dementsuse põdejad
ja psühholoogiliselt või psühhiaatriliselt haiged.
See ei ole veel elu lõpp.
Siiski on need kaks kategooriat hetkel laienemas.
Viimase 10 aastaga on Hollandis
eutanaasiat otsivate inimeste arv enam kui kolmekordistunud.
Iga aasta 2000-6000 inimest.
200 neist on dementsed või vaimselt haiged.
Tekkinud on allakäik dementsete, ajuhaiguse ja psühhiaatria haigetega.
Need kaks gruppi koos moodustavad 200 inimest 6000-st.
See on väike protsent, kuid on alati olnud argumendiks.
"Ärge muretsege. See on kõigest 200 juhtumit."
"Me aitame 6000 inimest. 200 on vähem kui 2 protsenti."
Nii räägivad nad sellest avalikkusele.
Mina ütlen, et hetkel on ehk 1-2%,
kuid vaadake seda järsku tõusu 7 aasta jooksul.
Võrrelge seda arvu nendega, kes ei saa ravi.
Sel hetkel näete inimesi, kes võitlesid oma elu eest.
Näete, et ajuhaiguse olukordades on libedaid teid.
Elu lõpetamise kliinikud nagu see siin Hollandis,
on üha populaarsemad valikud patsientidele,
kelle arstid ei nõustu elu lõpetamisega.
Olete asjatundjad eutanaasias? - Absoluutselt.
Oleme teine võimalus inimesele,
kelle eutanaasia soovi ei täideta peaarsti poolt.
Oleme oma organisatsiooniga täiesti iseseisvad.
Märgati, et teatud grupil inimestel,
oli raskusi saada oma arsti poolt palvetele vastus.
Saate anda suhtarvu, kui palju soovib siin eutanaasiat teha?
Tavaliselt täidame umbes 1/3 soovidest.
Neile tehakse eutanaasia.
Kui palju aega veedavad arstid patsiendiga,
kes on seda soovinud?
Kõigiga on intervjuu kuni 1,5 tundi.
Keskmiselt tehakse 4-5 intervjuud enne
kui jõutakse järeldusele, et nad soovivad eutanaasiat.
Kuidas teie kliinik tegeleb psühhiaatriliste haigetega?
See on üsna keeruline teema.
See võib võtta aega 10-15 visiiti enne kui tuleme järeldusele.
Teine põhjus, mida mainiks, on dementsed inimesed.
Üks mees oli selleks hetkeks väga valmistunud ja ütles,
et tekib hetk, kus ta kaotab võime mõtelda ja mõista, mis toimub.
Kui see hetk tekib, on seis pöördumatu
ning ta ei saa enam oma arvamust avaldada.
Ta tahtis enne seda hetke surra.
Selline seis on dementsetega.
Nad kardavad, mis tuleb? - Jah, dementsetega on nii.
Kas on aus öelda, et sõltumatus ja iseseisev otsus määrab kõik?
Kindlasti.
See on ülim abi. - Ülim abi? - Jah.
Järelvalve on Hollandis suur probleem.
2016. a teatas meedia,
et arst sai süüdistuse, kuna tegi eutanaasia patsiendile,
keda perekond pidi füüsiliselt kinni hoidma.
Patsient ei tahtnud dementsuse pärast eutanaasiat
ja võitles füüsiliselt vastu, kui arst tegi surmavat süsti.
Lihtne vastus on, et see on kuritegu.
Kriminaalne tegu meditsiinieksperdi poolt.
Patsient ei tahtnud, kuid talle ikkagi tehti.
See on mõrv.
Nii lihtne see ongi.
10 sek enne süsti tegemist lasen silma vaadata ja küsin,
et kas see on tõesti tema soov.
Kui kõhkled, katkestan koheselt.
Viis minutit hiljem võib ta ümber mõelda.
Sellised asjad on toimumas.
Kui patsient on mida iganes kirjutanud,
kui sa suuliselt ütled "ei", võetakse seda ka vastusena.
Dr Robert Jonquiereni sõnul on see mõrv,
kuid õiguslik raport ütleb, et see tehti heas usus.
Mõni väljendab oma eutanaasia soovi eeldirektiividega,
tuntud ka kui elavad testamendid.
Probleem on selles, et inimesed võivad ümber mõelda.
Elavaid testamente peetakse seaduslikult siduvateks.
220 hollandi arsti tegid hiljuti reklaami riiklikus ajalehes, sõnades;
"Me moraalne vastumeelsus
aidata abitul inimesel elu lõpetada on liiga suur."
Arstid peavad valeks tappa patsienti väite peale,
mis enam ei kehti.
Rob Bruntink on ajakirjanik,
kes kirjutab Hollandi toetavast ravist.
Ta sõnul otsivad surmavalt haiged lohutust ja kaastunnet,
mitte viise, kuidas end tappa.
Neil on kirjalik testament eutanaasia kohta.
Seis võib jõuda hetkeni,
kui isikul pole enam soovi eutanaasiaks,
kuna tunnevad haiglas hoolitsust, tähelepanu, armastust ja soojust.
Tema sõnul on eutanaasia
muutumas kättesaadavaks lahenduseks probleemile,
millest ühiskond ei soovi eriti rääkida.
Pead muidu rääkima rasketest asjadest:
lootusest, kannatustest, ebameeldivatest sümptomitest.
Eutanaasia on nagu hea vastus.
Oi, sul on kannatus?
Saame selle lõpetada. Teeme ära.
See on üks põhjus, miks räägime palju eutanaasiast,
kuid pea üldse mitte hooldusest ja ravist.
Vaatamata muredele on eutanaasia muutumas üha populaarsemaks
ja Hollandis võetakse seda üha rohkem omaks.
Pole paremat tõestust kui iga-aastane eutanaasia nädal,
mille korraldajaks NVVE ehk Vabatahtlike Elulõpetajate Ühing.
Eutanaasia nädalal on sümpoosion alla 40aastastele.
Miks on oluline kaasata sellesse debatti ka noori?
Noored oskavad mitmel viisil tegeleda elu lõpetamisega.
Kui nende vanavanem sureb, tekib neil küsimusi eutanaasia kohta.
Me ei eduta, et inimene võtaks endalt elu.
Kui nad tahavad, pakume infot, kuidas on seda kõige parem teha.
Üks noor, kes tuli konverentsile, on Aurelia Brouwers.
Ta tuli siia, kuna tahab surra.
Miks on sulle oluline täna siin olla?
Tundsin eutanaasia vastu huvi.
Mul on rasked psühhiaatrilised probleemid.
Tahan, et mulle tehtaks eutanaasia,
kuna mul on need probleemid olnud juba 30 aastat.
Surra olen tahtnud juba 6 aastat.
Eutanaasiat olen üritanud lasta teha 4 aastat.
Ma pole seda saanud.
Sa ei ole saanud. - Tahan selle nimel võidelda.
Lähen isegi nii kaugele, et minna poliitikasse,
et võidelda parema seaduse eest meie psühhiaatria patsientidele,
et neil oleks parem võimalus lasta teha eutanaasia,
kui nende haigus ei ole enam ravitav.
Just kohtusime ja meil tekkis side.
Paistate õnnelik ja naeratate.
Psühhiaatrilisel haigusel on just selline probleem.
Enamik patsiente paistavad õnnelikena.
Enamus arste näevad nende rõõmu,
seega ei tee neile eutanaasiat.
Te ei tea, mis juhtub siis, kui nad koju lähevad.
Võibolla lähen kodus vannituppa ning lõigun ennast.
Kui homme pakutakse sulle nii palju tuge kui vaja
ja nad leidsid ravi, kas siis muudaksite meelt?
Ma ei arva, et minu jaoks on mingit ravi.
Ei mingit lootust? - Ei, ma ei usu seda.
Pidin seda küsima.
Kas tervishoid on teda alt vedanud?
Raske on seda temast mõelda, arvestades, kui ilus ta on.
Tahan teile suure kalli teha. - Te võite.
Kui eutanaasia surmavalt haigetele
viib eutanaasiani mitte surmavalt haigeteni,
sealt eutanaasiani psühholoogiliselt haigeteni,
siis kus see ometi lõpeb?
Kuidas oleks eutanaasia neile, kes on lihtsalt väsinud elamisest?
Hetkel on kaks ettepanekut.
Üks valitsuse poolt ja teine liberaalse opositsiooni poolt.
Mõlemad tahavad abistatud enesetappu ka neile,
kes ei ole haiged ega kannata haiguste käes,
kuid on elust väsinud, arvates,
et elueesmärk on täidetud ning on muutunud tühiseks.
Üks ettepanek on, et seda võivad teha ainult eakad.
Teiseks, et mingit vanusepiirangut ei tohiks olla.
18-19 aastane võiks teha abistatud enesetapu,
kui ta usub, et ta elu on mõttetu.
Hollandis nimetatakse seda "täideviidud eluks".
Arutelu täideviidud elu üle
käib üsna tervete inimeste kohta, kes on lihtsalt elust tüdinenud.
Dr Els van Wijngaarden
tegeleb Hollandis meditsiiniliste uuringutega.
Ta on kirjutanud raamatu "Valmis elust loobuma."
See on erinev arutelu, mil pole meditsiinilist alust.
Paljud raamatus mainitud inimesed tahtsid paremat elu,
kuid lõpetasid lootmast, et seda kunagi juhtub.
Paljud kurtsid, et neid ei vajata enam,
tundsid end üleliigsena ja koormana teistele inimestele.
Osaliste surmasoov oli seotud igapäeva reaalsusega
nagu näiteks hirm, kurbus, üksindus ja depressioon.
Suur soov oli tunda end väärtuslikuna ja hinnatuna.
Küsisime eutanaasia pooldajatelt, millised isikud kvalifitseeruvad
n-ö "täideläinud elu" alla, lähtudes pakutavast seadusest.
Elust teadlikul inimesel
võib olla probleeme kuulmise või nägemisega,
kuid nad ei kvalifitseeru meditsiinilise diagnoosi tõttu.
Märkasime, et elust teadlikud vanurid ei saanud arstidelt luba eutanaasiaks.
Ainult raskete kaebustega,
mis kaasneb vananemisega nagu liigeste valud, pidamatus jne.
Kui see kannatus on piisavalt raske, et seda mitte tahta
ning suudate mind veenda, et teil pole võimalik terveks saada,
siis te sobite eutanaasiaks.
Miks nad tulevad sinu kui arsti juurde, kui asi ei ole meditsiiniline?
Arst on ainus, kellel on õigus ravimeid kirjutada.
See pole täideviidud elu vaid lõpetamata elu.
Nende elu ei ole lõpetatud.
See on probleem.
Ma ei tea, kuidas teha nendele inimestele uus seadus.
Kardan väga, mida see tähendab vanuritele.
Meil peaks olema selline seadus, et vanurid mõtleksid,
"Kui see on võimalik,
mida näitab see mu elu väärtuse kohta?"
See oleks kohutav.
Järgmine võitlus elu ja surma peale toimub USA-s.
California, Colorado, Washington DC,
Oregon, Vermont, Washingtoni osariik ja Hawaii.
Montanal ja neil kõigil on abistatud suremise seadus,
kus on nõusoleku andmise kaitse.
2018. a luuakse sarnaseid seaduseid ja arutatakse veel 25-s osariigis.
Oluline on eristada eutanaasiat abistatud enesetapust.
Need on sarnased, kuid samas erinevad.
Eutanaasia puhul teeb arst patsiendile surmava süsti.
Abistatud enesetapu puhul
kirjutab arst välja surmavad ravimid, mida patsient siis ise võtab.
USA on jõudmas olulise punktini abistatud enesetapu asjus.
Seda müüakse kui vabaduse vormi.
Nii see kajastub ameeriklastega.
"See on minu valik. Võin teha, mida tahan."
See puudutab elu väärtust, hoolimist, mitte tapmist.
Hetkel on kohtutes juhtumeid, mis võivad jõuda Ülemkohtusse.
Kui see õnnestubki, võib Ülemkohus pöörata
kogu abistatud enesetapu seaduse pea peale.
Oleme näinud seda teistes riikides, näiteks Kanadas.
Teame, et see on tulemas
ja see võib me riigis vallandada surmade tsunami.
Vähesed küsivad eutanaasia või abistatud surma järele,
sest tegelik valu on hirm tulevaste kannatuste pärast.
Abistatud enesetapu seadus ütleb meile,
et inimesed kannatavad ja kõrvaldame selle kannatuse.
Me ei saa inimesi tapmata eemaldada kannatusi.
See on täiesti võimatu.
Tegelikult tahetakse anda arstidele seaduslik alus
sinu surma põhjustamiseks, kui oled oma elu madalseisus,
kui sa vajad head tuge, mitte tapvaid ravimeid.
Oregonis tehtud uuringus paluti öelda,
millal inimene teeks abistatud enesetapu.
Keegi ei hinnanud oma hetkevalu 5-palli skaalal üle 2,
kuid siiski surid paljud abistatud enesetapuga.
Üle kõige tahab just meditsiin su eluküünalt kustutada.
See on vastuolus meditsiinilise ametiga.
Kui asendada nõela või tableti välimus relvaga,
teeks see palju selgema pildi, mis oleks kultuuridevaheliselt väär.
Kas teha see patsientidele õiguseks, mitte vabaduseks?
Me seisame eetikast lähtudes kaitse seisukohal,
mis keelab meil osaleda inimese enesetapu abistamisel.
Meie seda ei tee.
Takistame enesetappe.
Science American Psychiatric Association,
American Medical Association,
American Colledge Physicians ja World Medical Association
ei luba arstide abistatud enesetappu.
See annab arstile lihtsama võimaluse inimest tappa.
Olen kuulnud inimeste lugusid ning seadusandjaid,
kus meie poliitikud, kes neid eelnõusid toetavad, ütlevad:
"Arste tuleb koolitada, et seda teha.
Arstidel peab olema mugav, et teha abistatud enesetapp."
Kas te soovitate oma patsientidele enesetappu?
Minu mure on see,
et arstid lähenevad sellele kui võimalikule ravile.
Veenda, julgustada ja juhtida kedagi kindla valikuni,
mis on olemas ja tehtav.
Peamine põhjus, miks halvatud surevad,
on haavadest ja lamatistest.
Olen olnud halvatud üle 40 aasta.
Mul on olnud ainult üks haav.
See oli 2010. aastal.
See oli suur haav, mis ohustas mu elu.
Arst tuli keset ööd minu tuppa.
Ta ütles: "Kas teate, kui haige te olete?"
Vastasin: "Jah."
Arst luges ette pika rivi asju, mis võib juhtuda.
Tõenäoliselt lähen pankrotti, sest see haav paraneb kuni 2 aastat.
Ma ei pruugi enam istuli tõusta.
Võimalus on väike, et tervishoid kannab kõik ravikulud.
Ma ei pruugi enam tööd teha, istuda.
Selle öise vestluse lõpus ütles ta, et otsus võtta
elupäästvat antibiootikumi on minu ja üksnes minu teha.
Ta ütles: "Võin panna sind tundma mugavalt juhul,
kui sa valid elupäästva antibiootikumi."
Ta küsis väga viisakalt, kas ma tahan surra.
Ta oleks selle ära teinud.
Kui oleksin 50a hambaarst ja tuleksin samasse haiglasse
ja vajaksin viit lõikust, et ravida purunenud reieluud,
siis ei pakutaks sama võimalust.
Helistasin järgmisel päeval oma õdedele vendadele.
Palusin esimest korda abi.
Lasin kirjutada doktorikraadi oma ravikaardile.
Ma tõesti kartsin.
Tere tulemast Väärikasse Surma. - Ma pole siin enne käinud.
Kui külastasin organisatsiooni Väärikas Surm, sain teada,
et see tähistas 20. aasta möödumist Oregonis seaduse vastuvõtmisest.
Siin tehakse tööd selle nimel,
et teistes osariikides võetaks see seadus vastu.
Töötame lobistide, seadusandjatega
ja kuberneridega, et seadused vastu võetaks.
Kulisside taga toimub poliitiline protsess.
Mis on Väärikas Surm?
See on poliitika, mida määrab seadus
ja määrab ravi meditsiinilised nõuded, mida peaks arst või apteeker tegema,
kui patsient nõuab surma.
Vaatan te 2016. a raportit.
Üks vastuvõetav tingimus oli diabeet.
See kargas mulle näkku.
Kas diabeedihaigel on ka ligipääs sellele seadusele?
Neid on tuhandeid inimesi,
kes elavad selle haigusega ning surevad insuliinita.
Seda kasutatakse väga harva.
Tegemist pole üks peamisega, eks?
Kas seda kasutatakse? - Seda on kindlasti kasutatud.
Nende puhul me poleks hinnanud neid patsiente,
kuid me ei tea, mis veel toimus nende eludes.
Ehk oli veel lisahaiguseid.
See on siis arsti otsustada? - Jah.
Arstile antakse seega väga suur vastutus.
Tahamegi seda.
Tahame, et arstil oleks ravi kirjutades suur vastutus.
Kui diabeet sobib seaduse alla, kus on siis piirid,
mis kaitsevad süsteemi ärakasutamise eest?
Seaduses öeldakse,
et patsienti peavad hindama kaks arsti.
Mõlemad arstid peavad jõudma iseseisvale otsusele,
et patsiendil on võime teha tervishoiu otsuseid.
Kui patsiendi andmed äratavad arstis kahtlust,
kas see patsient suudab ise otsustada,
protsess peatub ja patsiendile peab soovitama nõustamist,
hindamist ja ravi enne kui saaks seadust kasutada.
Seda ütleb seadus.
Selle arsti sõnul ei käi see tegelikult nii.
Mul oli üks patisent, kellel diagnoositi melanoom.
Vähk, millel oli väga vilets prognoos.
Ta oli üsna masenduses, sest ta oli liikuv inimene,
kellel meeldis matkata ning olla looduses.
Talle pandi diagnoos ja käis onkoloogi visiidil.
Ta oli väga masendunud ja see pandi isegi ravikaardile kirja.
Ta käis oma arsti juures ja sealt helistati mulle:
"See patsient tahab abistatud enesetappu
ning soovin teid teiseks arvamuseks."
Vastasin: "Oodake korraks.
Esiteks räägime, mis toimub."
Juhtus see, et patsient leidis vist kellegi teise,
sest kaks nädalat hiljem oli patsient ravimi üledoosist surnud.
Mu kolleeg nägi depressioonis patsienti.
Selle asemel, et tegeleda depressiooniga,
andis ta patsiendile vahendid enda tapmiseks.
Te olite ju teine arvamus? - Olin.
Nad otsisid kolmanda, kuni said rahuldava vastuse.
Nii juhtub siin kogu aeg.
Mulle meenub eriliselt patsient Jeanette Hall.
Sain temaga tuttavaks tema kirurgi kaudu.
Tal oli pärasoolevähk.
Kui ma teda nägin, ütlesin talle, mis tal oli
ning ütlesin, et võime seda ravida kiirituse ja keemiaga.
Ütlesin, et see on tõenäoliselt ravitav.
Ta ei tahtnud seda kõike läbi teha.
Ta tädi kaotas kõik juuksed ning ta ei tahtnud sama.
Ta läks tagasi kirurgi juurde.
Kirurg ütles, et kui teda ei ravita, sureb ta 6-12 kuu pärast.
Osariigi seaduse kohaselt,
et kui su oodatav eluiga on 6 kuud, kvalifitseerud seaduse alla.
Võisin talle kirjutada retsepti surmavale ravimile.
Ta tuli tagasi ja rääkisin temaga uuesti.
Ta küsis, et miks ma ei anna talle tablette,
kuna ta tahtis tablette.
Sain tema kohta rohkem teada,
et tal on poeg, kes läks politseiakadeemiasse.
Küsisin, et kas tahab näha teda lõpetamas.
See pani teda mõtlema, et tal on, mille nimel elada.
Ta võitles oma mõtetes, et kas lasta ravida või mitte.
Lõpuks ta nõustus raviga, mis kestis mõned nädalad.
See ei olnud kerge ja ta kaotas oma juuksed.
Need kasvasid tagasi ja ta osales poja lõpetamisel.
5 aastat hiljem läksin abikaasaga restorani.
Ta oli seal koos sõbraga.
Ta tuli minu juurde ja ütles: "Doktor, te päästsite mu elu.
Kui oleksin läinud arsti juurde,
kes usub abistatud enesetappu, ma ei oleks siin vaid oleksin surnud."
See on kuningate keel.
Antud arutelud on täis peitesõnu.
Vali või sure, valikud elu lõpus ning väärikas surm.
Mu naine suri 3,5 aastat tagasi emakavähki.
Meid õnnistati 5,5 aastaga peale diagnoosi.
See oli ennustatust 4 korda rohkem.
Väärtustan iga hetke, mis meil oli.
Kui nimetada ravimite üledoosi enda tapmiseks väärikaks surmaks,
siis mida see ütleb enamike inimeste kohta,
kes surevad loomulikult nagu minu naine?
Ta suri kodus, rahulikult ning pere ümbritses teda.
Ta ei võtnud üledoosi.
Kas see pole väärikas?
Abistatud enesetapu seadus
manipuleerib inimestega läbi terminite kohandamise.
Alexandra Snyder on advokaat,
kes võitleb abistatud enesetapu seaduse laienemise vastu.
Seda saab nimetada abi surmaks või abistatud surm.
Seda võib kutsuda, kuidas tahad.
See julgustab inimesi, kes on haavatavad, end tappa.
Keelekasutus on antud küsimuses äärmiselt oluline.
Räägime abistatud enesetapust või väärikast surmast.
Mõtelge nende kahe fraasi erinevuse peale.
Üks neist kõlab halvasti.
Kui küsida arvamust
abistatud enesetapu kohta, saame ühe tulemuse.
Kui küsida seda väärika surma kohta,
muidugi seda tahetakse, sest see on positiivne fraas.
Minu töö arstina on leevendada kannatusi.
Ma pole müügiautomaat, kus tehakse hea
ratsionaalne argument, et neil on surnuna parem.
See on nagu olla kaitsja ja süüdistaja samas ruumis.
Kas võitled tervise ja heaolu eest, et pikendada elu nii palju kui mõistlik
või võitled varajase lahkumise üle, sest me sureme nagunii?
Kui siin pole huvide konflikti,
olen kui kohtunik, kes ütleb, milline argument on parim.
Kui see sind ei liiguta, siis olen ka timukas.
Oregoni osariigis on 2000 arsti, kes arvavad,
et suudavad kontrollida antud huvide konflikti.
See on pettekujutus.
Kui ühiskond teeb seda
ja usub, et olukorrapõhine tapmine on õige vastus mõnele haigusele,
peaks otsuse langetama keegi väljaspool meditsiini,
et vältida huvide konflikti.
Meditsiinikoolis pole siiani olnud kristallkuuli lugemise kursust.
Ütlen siiani, kuna esimest korda minu ülikoolis ja minu osakonnas
õpetavad mõned mu kolleegid noori arste,
kuidas lõpetada oma patsientide elu.
Kui oluline on keel selles debatis?
Keel on kriitiline faktor siin.
Üks kuulus isik kunagi ütles,
et ühiskonna kujundamine käib verbaalse kujundamise läbi.
Sõnastust muutes saad muuta inimeste mõtlemist.
Oluline on mõista, mis on abistatud enesetapp.
See on pakkuja poolt
otsene ja tahtlik surmava üledoosi tellimine arstilt.
Peale selle on see surmava ravimi tarvitamine ehk enesetapp.
Tüüpiline enesetapp on vägivaldne tegu.
Väärikas surm lisab protsessi väärikust,
samuti kaasab sellesse arstid.
See on väga erinev enesetapust,
kuna on ratsionaalne tegu inimese poolt, kes on suremas,
et kontrollida oma surma ajastust ja viisi.
Need seadused on kui retseptid vanurite kuritarvitamiseks.
Oletame, et inimesel on hetk, kus ta tahab seda teha siin,
kuna on palju mugavam, kui see et ravim on mul kodus.
Ühtäkki muudavad nad meelt ega taha seda võtta.
Ehk pole nende diagnoos täpne ja said elule uue võimaluse.
See ravim on ikka nende kodus.
Mõnel, kel on näiteks rahaline või muu pahatahtlik motiiv,
võib sundida seda ravimit võtma, et too inimene sureks.
Sellega ei kaasneks mingit uurimist,
sest inimene otsustas end tappa ning tegi seda edukalt.
Juhtum lõpetatud.
Kui rääkida perest,
kes vaatab habrast vanurit ja ravikulusid ning ütlevad:
"Miks sa ei tee abistatud enesetappu ning säästa meile aega?"
Kas seda on juhtunud? - Muidugi juhtub.
Kui palju valikut on seal sinul,
kes tunneb nüüd kohustust elu lõpetada?
Mitte sinu otsuse pärast vaid surve tõttu su pere ees.
Kui palju on sul valikut?
See on ainult väike osa asju, mis võib siin aset leida.
Sind eraldatakse pereliikmetest
ja ehk ka institutsioonist, mis võibolla tahab vabastada voodit.
Eraldamist tervisekindlustusest, kes ei taha su vähiravi eest maksta.
Kui oled surmavalt haige, puudega, või kui oled isegi ajutiselt võimetu,
ei peeta sind enam inimkogukonna liikmeks.
Sinu elu on nüüd kulukas.
See on puhtalt materiaalne finantsotsus.
Nii ei tohiks inimesi vaadata.
Reisisin 50000 km
ja rääkisin kümnete inimestega mõlemalt poolelt.
Lugu ei lõppe siin.
Kas mäletate Aureliat, 29-aastast naist,
kes tahtis psühholoogilise haiguse tõttu eutanaasiat?
Sain temaga uuesti ühendust, kui sattusin taas Kanadasse.
Möödunud detsembril sain teate, et mulle on tagatud eutanaasia.
See sai siis kinnitust? - Jah.
Võin näidata, et täna sain oma ravimid.
Vajasin iivelduse vastaseid ravimeid.
Sain need täna kätte.
Ma ei tea, kas need paistavad siit.
Mis need ongi? - Ravimid, et ma ei oksendaks.
Hakkasin nutma, kui sain need.
See on samuti osa kui leinaprotsessist.
Ma ei valiks surma vaid kannatuste lõpetamise.
Kui ma ei vali eutanaasia, tean, mis on teised võimalused.
Ma ei hakka teesklema, et tean, mida ta läbi elab.
Palusin tal oma meelt muuta, et ta jätkaks abi otsimist.
Kasutama seda sama toimetulemise mehhanismi,
mida ta kasutas edasi elamiseks.
Alati on lootus ja et maailm on temaga parem koht.
See oli viimane kord, kui temaga rääkisin.
Näeme Hollandis seaduse laienemist samm sammult.
Surmavalt haigelt krooniliselt haigele vaimselt haigele.
Sealt neile, kes lihtsalt on elust tüdinenud.
Austan inimeste otsust selles raskes olukorras.
Oleme aga ebaõnnestunud piiride määratlemises.
Piirid on hägused ja nihutame neid alati edasi.
Neile, kes ütlevad, et seda ei juhtu siin kunagi, ütlen ma:
"Ma poleks arvanud, et see juhtub siin osariigis."
Milline täiemõistuslik isik
annab arstile meelevalla tappa oma patsiente?
Kes teeb seda?
Kas nad ei näe, et see on tõeliselt kahjulik,
kuna seda saab venitada suurustesse, mida ei saa ette kujutada?
Kui saaksin teha üht asja,
siis õõnestaksin sõltumatuse müüti, et meil on justkui õigus surra.
Ei. Meil pole õigus surra vaid õigus elada.
Täna ma viin oma isa onkoloogi juurde kontrolli.
Tere paps. - Tere poisu.
Kas oled kontrolliks valmis?
Üks asi korraga. Las enne tervitan sind.
Diagnoosist on möödunud 3,5 aastat.
Isa on peaaegu vähivaba.
Kui kardetakse kannatusi või koormaks olemist
või mõni muu asi, kus inimesed kaotavad lootuse,
siis on meie igaühe asi olla põhjus kellegi homseks.
Tõlge: Roland Palu