TV7:n ystävä Lahja Forsström täyttää kesäkuussa 100 vuotta.
Mennäänpä kaikki katsomaan, mitä Lahjalle kuuluu. Tervetuloa.
Kuinka paljon sinä Lahja täytät nyt kesäkuussa? - 100 vuotta.
Eli on tulossa suuret juhlat.
Tästä on vielä kolmen viikon verran Lahjan suuriin juhliin.
Katsotaan siten, miten niitä juhlitaan.
Minä ainakin tulen ja tuon ison täytekakun ja katsotaan, -
keitä muita tulee.
Nyt meillä on tässä ikään kuin syntymäpäivähaastattelu.
Sinä Lahja muutit tähän asuntoon, tänne Somerolle, omalta kotitilaltasi, -
joka oli Someron maalaiskunnassa.
Sinä asuit siellä loppuajat veljesi Paavon kanssa. Tulitte tänne yhdessä.
Toistakymmentä vuotta asuimme Paavon kanssa täällä.
Kuusi vuotta sitten Paavo pääsi Taivaan kotiin, -
ja minä olen ollut yksin.
Tai oikeastaan, minulta kysyttiin, kun minua haastateltiin, -
että tunnenko yksinäisyyttä. Vastasin, etten ollenkaan.
Minulla käy paljon vieraita.
Aamupäivällä käy kotihoitaja -
ja illalla toisen kerran.
Keskiviikkoisin tulee kauppapalvelu.
Ja keskiviikkoisin tulee kolmen viikon välein hieroja.
Nyt hieroja soitti, että hänellä oli positiivinen testi, -
eikä hän nyt pääse tulemaan.
Sinä tilaat itse omat ruokasi kaupasta. Soitat ja tilaat.
Minä tilaan tavarat.
Teen itse ruokani. Toiset kysyy, miten jaksan.
Sanon, että keitän ensin aamupuuron.
Puuro vaatii seisomista ja keikuttamista.
Perunat tarvitsee vain laittaa kattilaan ja kaataa vedet pois.
Ne kiehuu itsestään siellä. - Varmasti myöskin se, -
että sinulla on iloinen ja positiivinen elämänkatsomus, -
on auttanut sinua myöskin vaikeissa ajoissa, -
kohtaloissa, mitä sinunkin elämässä on ollut.
Juu, esimerkiksi silloin, kun Paavo kuoli.
Menin sairaalaan katsomaan. Hän ei jaksanut enää puhua mitään.
Olin kuullut tai lukenut, että sairaan kanssa tulee puhua.
Vaikka hän ei jaksa itse vastata, niin silti hän tajuaa kaiken.
Täytyy siis puhua. Minä ajattelin kokeilla Paavoon.
Sanoin "Sinä, Paavo, olet ollut niin hyvä veli. Ei sellaisia ole paljon.
Sinun on nyt hyvä. Jeesus tulee pian sinut hakemaan.
Sitten sinulla ei ole enää kipuja eikä mitään sellaista.
Pääset ihan vapaaksi kaikesta."
Paavon kasvoille tuli niin kaunis hymy. Hän oikein rentoutui.
Hänen oli niin hyvä olla. Samoin minulla.
Olin kaksi viikkoa kuin pumpulissa.
Ihmiset kummastelivat hautajaisissa, kun en edes itkenyt.
Sanoin, kun minulta ei tullut kyyneleitä, -
että minä iloitsen, kun veli pääsi kotiin.
Sinulla on ollut vähän erilainen lapsuus kuin tämän päivän lapsilla.
Teidän vanhemmilla oli kotitalo. Siinä oli maataloustöitä, -
ja sinulla oli jo kovin nuorena vastuu sen talon töistä -
ja vanhempien huoltamisesta ja auttamisesta.
Äiti oli sairaalloinen. - Äiti ei jaksanut tehdä.
Sitten oli vielä mummo siinä.
Mummo oli pirteä, kovin pirteä ja terve.
Mitenkä nuorena sinulla alkoi -
teidän kotitaloudesta huolehtiminen?
Se alkoi jo kansakouluiässä.
Silloin jouduin lehmiä lypsämään ja puuroa keittämään.
Sen jälkeen tulivat pyykit.
Siihen aikaan pyykki oli raskasta, koska vesi kannettiin kaivolta.
Minulla oli vain kaksi sormea toisessa kädessä, -
enkä huomannut laittaa puolta ämpäriä tähän käteen.
Tämä käsi väsyi aikaisemmin.
Ei se erikoisemmin särkenyt, mutta väsyi.
Kädet on olleet hyvässä kunnossa muuten.
Olen sanonutkin, että kädet on sellaiset, mitä aina tarvitsee.
Nyt tuli nivelrikko. En tiennyt ollenkaan.
Luulin vaan, että on, mikä se oli, reumatismia.
Aina sanottiin, että reuma kolottaa.
Muistan, kun isä meni permannolle pitkäkseen vatsalleen -
ja sanoi "Tulkaa vähän tassuttelemaan selän päälle.".
Meistä se oli niin hauskaa, kun saimme hypellä. Se oli hierontaa.
Sitten, kun olin jo paljon tehnyt raskasta työtä, -
kerroin tästä seuraavalle polvelle, veljen pojalle, -
ja sanoin "Oli niin hauskaa, että mitä jos tulisit vähän hyppelemään?"
"En minä," sanoi poika.
Nyt on toinen sukupolvi muuttunut. Ei ole sellaista kuin vanhaan aikaan.
Lapset hoiti vanhempiansa ja teki, mitä vanhemmat sanoivat, -
mutta nykyään ei vanhempia hoideta. Heiltä vaaditaan. - Niin.
Minua on kovasti koskettanut se, kun sinulla oli pitkä koulumatka.
Kerroit, että se oli viisi kilometriä. - Juu.
Sitten kun ne koululaiset, saman kylän lapset, tekivät minulle kiusaa, -
niin päätin jäädä hiukan odottamaan, että he pääsivät menemään.
Puolessavälissä matkaa he nousivat pensaikosta.
Siellä oli pari kolme tai neljäkin. Tuiman näköisinä he sanoivat: -
"Sinulla ei ole oikeutta kulkea tätä tietä."
Sanoin, että minulla on samanlainen oikeus kuin teilläkin.
"Mutta et kulje," he sanoivat ja tulivat päälle ja löivät.
Minun oli pakko mennä takaisin.
Menin toista kautta, mikä oli seitsemän kilometriä.
Kun pääsin kotiin, isä kysyi, toinko postin.
Siihen aikaan oli sellainen tapa, että kylästä joku haki sen, -
kun posti oli Helsingintien varrella.
Siinä oli kahden kartanon välissä koulu.
Sinä et siis hakenut sitä postia. Et muistanut hakea. - Niin.
Isä käski mennä hakemaan.
Niin, tämä jäi kesken. Päätettiin, että yksi kyläläisistä hakee postin -
ja tuo sen yhteen paikkaan kylällä, ja muut hakevat sen siitä.
Viikon ajan haettiin joka päivä. Silloin oli meidän vuoro.
En sinä päivänä muistanut, kun ne kiusasivat minua.
"Mene äkkiä, ennen kun posti suljetaan." En muista, ehdinkö edes.
Jouduit menemään sen seitsemän kilometriä takaisin? - Juu.
Ja vähän enemmän, kun posti oli kolme kilometriä kauempana.
Minä sain postin ja minulla oli hyvä olla, kun sain suoritettua sen asian.
Kun koululaiset sanoivat, "Ei sinusta mitään ihmistä tule, -
kun siellä teet töitä, sinusta tulee joku sellainen, -
joka ei pysty mitään tekemään, raajarikko".
Sanoin "Ei tule. Tulee terve ihminen, kun työtä tekee."
Minä saan toimen siitä, että saan auttaa. Ei sitä kaikki teekään.
Kerrotko vähän niistä töistä, mitä jouduit koulutyttönä tekemään.
Minä jouduin lypsämään, ruokaa laittamaan ja siivoamaan.
Pojat auttoivat ja isä auttoi.
Siihen aikaan oli suuret valkoiset lankut permannossa.
Ja miehet tuli, ja naiset tuli saappain, -
sontaisin saappain sisään ja siinä käveltiin.
Kyllä se puhtaaksi hinkattiin, niin että se oikein kiilsi, -
mutta se lika oli kiinni.
Se pestiin pääsiäisenä, jouluna -
ja juhannukseksi. Sakilla pestiin.
Isä pisti vanhan vihdan jalan alle ja tahkosi.
Äiti oli takapuolella ja heitti kuumaa vettä -
sellaisen vesikipon kanssa.
Minä olin takana ja luuttusin, että puhtaaksi tuli permanto.
Ei se kauan kestänyt puhtaana.
Eikä sitä usein tehty, kun se oli raskas homma.
Sitten tuli hyvä, kun saatiin maalattua permanto.
Oli sekin raskasta, kun siihen aikaan oltiin polvillaan ja siellä tehtiin.
Nykyään on pitkä varsi. Nyt, kun Paavo lähti, imuroin vähän aikaa.
Minulla meni voima tästä oikeasta kädestä pois, niin en jaksanut.
Kun oli pitkävartinen harja, vedin maton päältä ensin pois permannolle -
ja siitä kihvelin päälle. Aina keksii konstit.
Olen sanonut, että nainen aina tietää, mitä tekee.
Kyllä se taitaa näin olla. Miten elämäsi jatkui?
Äitisi sairastui enemmän, ja hoidit mummoakin.
Äiti oli sängyssä ja isä oli siellä. Kyllä minulla pitkiä päiviä oli.
Aamusta aikaisin. Muistan, kun velipoika toi...
Kaksi somerolaista miestä olivat samassa kämpässä, -
ja siellä oli kaksi helsinkiläistä suupalttia.
Matti, vanhempi veljeni, sanoi, -
että hän vaivaantui kovin, kun toinen huusi toiseen korvaan -
ja toinen toiseen kaikenlaisia kaupunkilaisten asioita.
Ei hän ollut sellaiseen tottunut, hiljainen maalaispoika.
Vähitellen, kun viisi vuotta siellä kuunteli.
Tarkoitatko, että olivat sodassa? - Juu, sodassa.
Montako veljeä lähti sotaan? - Kaksi veljeä.
Tulivatko he takaisin? - Molemmat tulivat.
Tämä tuli viiden vuoden päästä.
Ei sattunut mitään, mutta hän oli kovin väsynyt.
Kun hän tuli sodasta, ostimme isoäidin talon.
Hän toi vaimon sieltä ja he alkoivat esikoista odottamaan.
Toiko hän Venäjältä vaimon vai Karjalasta?
Vaimon isä oli venäläinen, mutta hänet oli viety vankilaan.
Äiti oli muistaakseni vepsäläinen. Se on Suomen sukukansaa.
Nämä helsinkiläispojat usuttivat somerolaispoikia, -
kun oli sellainen paikka, että oli kaksi tyttöä ja poika.
Ne usuttivat sinne, mutta äiti oli sanonut, että täällä on tapana, -
että jos tytön kanssa alkaa käymään, niin sitten mennään naimisiin.
Matti oli sen verran vanhaa, hyvää ainesta, että hän kirjoitteli kotiin, -
että hänellä on 14-vuotias tyttö, ja sitten jo 17-vuotias.
Hän sanoi, että hänellä on tuttu pappi -
ja hän tulee Somerolle silloin ja silloin.
"Järjestäkää jotain syötävää." Mitään häitä ei ollut.
Me oltiin siinä sitten.
Muistan, kun he polkupyörillä lähtivät meiltä.
Oli Matin pyörä ja minulla taisi olla pyörä.
Kun meidän talo oli tuolla, siitä tultiin tietä pitkin, -
tässä oli yksi paikka ja sitten tässä tuli mäki -
ja täällä oli äidin siskon paikka. Siinä oli metsää ja mutka.
Hän ei ollut paljon pyörällä ajanut, niin hän ajoi metsään.
Ei onneksi loukannut itseään.
Oli sitten tällainen hääreissu. Metsän kautta.
Kuinka kauan sinä kävit kansakoulua?
Olikohan se neljä vuotta?
Ensin kaksi vuotta alakoulua ja sitten neljä vuotta kansakoulua.
Sitten oli jotain kursseja. En muista, mikä sen nimi oli.
Jatkokurssit. Semmoisia käytiin.
Muistan, kun opettaja jätti minut laiskaan jostain.
Minä häpesin niin kovin. Seisoin suorana ja häpesin.
Sitten alkoi jalat kopista. Hän tuli suoraan sieltä pulpetista.
Katsoin, että hän oli kiukkuisen näköinen.
Olin tällaisessa asennossa, kun häpesin.
Hän tuli, otti minua niskasta kiinni ja sanoi -
"Etkös saa niskaasi alemmas vai täytyykö laittaa siihen tiilikivi?"
Aloin itkemään kauheasti.
Sitten hän lähti istumaan ja vähän aikaa katseli ja sanoi: "Saat lähteä".
Toisella kerralla minä viivyin vähän, kun minulla oli aamutöitä.
Sinähän jouduit aamulla tekemään kaikki työt kotona -
ja sitten vasta lähdit kouluun. - Juu.
En ehtinyt paljon lukemaan. Matti luki, mutta hän oli eri luokalla.
Ei ollut samat läksyt.
Tulin myöhässä ja juoksin sieltä.
Tässä oli koulu ja välitunti loppumassa.
Ei ollut välituntia, kun koulu alkoi jo.
Tuli oppilas, joka oli järjestysmiehenä.
Hän oli siellä, katsoi kelloa -
ja hälytti opettajan avaamaan oven.
Kerkesin juuri vessan kohdalle, joka oli vähän alempana, koulu ylempänä.
Sanoin, että minun on mentävä vessaan ensin.
Lapset huusivat: "Ei Lahja karkaa".
Kysyin enkö saa mennä vessaan. "No, mene sitten.
Sitten on tultava sisälle. Sinulla oli laskuja väärin ja ne on laskettava".
Sanoin "Juu. Lasketaan".
Minua alkoi polttaa kamalasti ja meni ihan ripuliksi.
Kun tulin sisään, sanoin opettajalle: -
"Saanko lähteä kotiin? Olen niin kipeä."
"Mene sitten, mutta ne laskut lasketaan".
Sanoin "Tehdään niin, jos vain saan lähteä kotiin. "
Olin kaksi päivää sairaana ja palasin kouluun. Jäin taas sinne yksin.
Otin pulpetista vihon ja aloin laskemaan.
Opettaja kysyi "Mitä teet, kun et ole kotiin lähtenyt?"
Sanoin "Mehän päätettiin, että lasken ne laskut".
"Ei sinun niitä tarvitse laskea." "Oho", ihmettelin.
Mutta minä sanoin, että lasken ne, kun niin on päätetty.
Hän tuli minun luo tuiman näköisenä. Luulin, että hän varmaan lyö minua.
Hän otti ne laskut ja laittoi ne pulpettiin.
Otti minua olkapäistä kiinni ja sanoi: "Nyt sinä Lahja lähdet kotiin".
Ja minä lähdin kotiin. Ei auttanut muukaan.
Sitten kävi niin, kun olin jo koulun käynyt.
Opettaja keräsi yhteisvastuukeräystä.
Siihen aikaan opettajat keräsivät. Minä keräsin sen jälkeen.
Opettaja katseli meillä kotona, se oli yksi huone vaan.
Myöhemmin rakennettiin kammari.
Se oli vähän semmoinen ja tämmöinen. Sen nyt tietää.
Opettaja katseli ja sanoi: -
"Mitä, jos minä saisin viedä Lahjan kesäjuhlille Mikkeliin?"
Ne oli kansanlähetyksen kesäjuhlat.
Ne katselivat toinen toisiaan silmiin. "Kaukana on Mikkelin kaupunki."
Opettaja hymyili ja sanoi: "Ei teidän tarvitse välittää siitä.
Minä maksan Lahjan matkat ja kaiken, mitä Lahja siellä tarvitsee, -
kun vain annatte Lahjan minulle."
Sitten annettiin, ja opettajan mentyä tuli kova kiire.
Mistä saadaan vaatteet?
Minulle oli kengät ostettu hiljattain, mutta ei ollut vaatteita.
Erkki, nuorempi poika. Meidän rajalla oli kaksi metsää.
Ne oli Schaumanin, Ikaalisten Schaumanin.
Erkki sanoi, että hän oli juuri eilen saanut palkan.
Oli pyydetty halkoja hakkaamaan, -
ja hän oli ollut Paavon kanssa hakkaamassa.
"Minulla on rahaa. Vien Lahjan kauppaan."
Ostettiin takki ja hame, ja sitten mentiin.
Oli kaunis kesäinen päivä, ja siellä oli pitkiä penkkejä.
Opettaja otti minua kädestä ja sanoi: "Mennään pitkän penkin päähän".
Mietin, mitä hänellä mahtoi olla mielessä.
Istuttiin siihen, ei siellä ollut ketään.
Hän pisti kätensä minun kaulalle ja sanoi: -
"Kyllä minun Lahja pitää pyytää sinulta anteeksi.
En ole tiennyt, kuinka vaikeaa sinulla on ollut."
Meistä tuli hyvät ystävät opettajan kanssa.
Hän olisi toisenkin kerran minut vienyt.
Se oli Tampereen tällä puolen. Hämeenlinnaan. Taas samoille juhlille.
Sanoin vanhemmille, etten tykkää siitä, että vieraat ihmiset maksavat.
Jollei kotoa löydy rahaa, en mene.
Löydettiin rahaa, ja minä pääsin lähtemään.
Oli varmaan aika merkittävää, että pääsit näille retkille. - Se oli suurta.
Kerrot usein näistä. Ne varmaan kantoivat sinua.
Minä sinne opistoonkin pääsin, -
kun Matin vaimo Sanna tuli meille. - Pääsit kansanopistoon?
Pääsin. - Olitko siellä koko vuoden vai talven?
Se oli kurssi, joka alkoi marraskuussa ja toukokuussa loppui.
Muistan, kun...
Mitenkäs se meni?
Kun Matti tuli sodasta pois, tapasimme Humppilassa.
Minä jatkoin matkaa, ja hän tuli kotiin.
Niin näpsään kävi.
Sinä sait mennä, kun kotona oli hoitaja.
Tämä nuori nainen tuli sinne.
Vaikka oli kaupunkilainen, hän oli kova tekemään töitä.
Olen kehunut sitä.
Hän teki huushollin ja hoiti askareet. Pojat kävi auttamassa töissä.
Sinä sait olla opistolla. - Sain olla.
Mitä sen jälkeen? Jäit kotitilalle hoitamaan vanhemmat -
ja sen jälkeen hoitamaan kotitilan asiat veljesi Paavon kanssa.
Juu. Muistan, kun sota-aikaan ostettiin pyörä.
Se oli hyvä sota-aikaan, vaikka se oli miestenpyörä, kun hoidin kaikki asiat.
Sieltä oli 15 kilometriä tänne matkaa asioita hoitamaan.
Minulla oli saappaat ja pässinpökkimät sukat, ne oli tähän asti, ja liivit.
Silloin ei ollut housuja vielä.
Kun pyörän päälle meni, niin tuuli hulmautti hameen.
Oli näin pitkä väli ihan paljasta pintaa.
Kun Pajulan aukealle kerkesin, oli 25―30 astetta pakkasta, -
niin alkoi karvastella niin kovin, että paiskasin pyörän ojanpenkkaan -
ja aloin hinkkaamaan niin paljon kuin jaksoin.
Sitten takaisin pyörän päälle ja lähdin. Olen näistä kertonut kotihoitajalle.
He kuuntelevat mielellään, kun ei tällaista enää ole.
On tavallaan tosi tärkeää kuulla.
Ei tästä loppujen lopuksi pitkä aika ole.
Mennään näistä asioista eteenpäin.
Kuinka kauan te kahdestaan Paavon kanssa piditte sitä omaa kotitaloa?
Siinä oli aika monta vuotta.
Sitten Paavo alkoi sanomaan siitä, kun me oltiin metsässä.
Kyllä siellä kävi kauppa-auto isolla tiellä. Täytyi mennä sinne.
Sitten se tuli pienemmälle tielle ja lopulta pihalle.
Sekin otettiin lopulta pois, ja taas täytyi mennä kauppaan.
Miten sitten, -
kun Paavo päätti, että myydään ja ostetaan tämä asunto?
Serkkupoika olisi ottanut.
Me olimme jo vuokranneet pellot naapurin pojalle.
Serkkupoika olisi ottanut koko talon, mutta hänellä ei ollut rahaa.
Hän pyysi odottamaan.
Emme voineet odottaa, kun meidän täytyi maksaa kohta, -
ja olimme kaikkemme yrittäneet, että pääsemme pois.
Ei serkkupoika saanut sitä, mutta keskustasta tuli mies ja nainen, -
joilla oli lapsia.
Oli niin mukava, kun hinnat kohosivat silloin. Me saatiin se raha.
Saitte myytyä talon? - Saimme myytyä ja tulimme tänne.
Kaikki tavarat tuotiin autokuormalla.
Paavo sanoi, ettei oteta paljon tavaraa, -
koska me itse hoidetaan huusholli.
Ei oteta sitä tavaraa paljon.
Me pärjättiin hyvin ja hyvin tultiin toimen.
Paavo sanoi, kun tänne tultiin: "Me ollaan yhtä.
Ei ole mitään sinun rahaa ja minun rahaa. Kaikki on yhteistä. "
Koska sinä et ole koskaan ollut ns. ulkopuolella töissä, -
niin sinulla ei ole koskaan ollut tuloja.
Juu. Kun olen tästä puhunut, kertonut, niin minulle on sanottu, -
että minusta olisi voinut tulla vaikka kansanedustaja.
Joo, sinusta olisi tullut hyvä opettaja. - En koskaan päässyt palkkalistoille.
Olin mahapalkalla, kuten isäni tapasi sanoa.
En koskaan saanut palkkaa. Tyydyin siihen, mitä sain.
Kun sain vaatteet ja ruuan, se riitti minulle.
Onko sinulla ollut kosijoita?
Juu, oli. Omalta kylältä oli kolme poikaa.
Yksi oli Matin ikäinen. Kävi minun kimppuun, mutta työnsin pois.
Tiesin hänen meininkinsä.
Sitten oli hänen veli.
Hän juoksi minun perässä, kun menin postia hakemaan: -
"Mennäänkö naimisiin?"
"Sinä voit mennä, mutta minä en mene koskaan naimisiin."
Sinä jo silloin päätit, ettei koskaan. - Kun opistosta tulin, -
vaikka töitä oli paljon, kirkkoherra laittoi minut pyhäkoulunopettajaksi.
Minä pidin kotona pyhäkoulua, kun en voinut käydä.
Pidin pyhäkoulua 20 vuotta.
Pidin nuorisopiiriä. Siihen tuli vanhempia kanssa.
Siihen aikaan ei ollut telkkaria, niin ne tulivat aina katsomaan.
Sitä pidin 15 vuotta ja sitten vielä vanhustenkerhoa kolme vuotta.
Sitten äiti tuli yötä päivää hoidet- tavaksi, niin minun täytyi lopettaa.
Olet ollut tosi tärkeä seurakuntatyössä.
Sinulla on ollut monta työtä, vaikket ole koskaan ollut palkkatyössä.
Mitä sitten, kun tulitte tänne Somerolle?
Oliko sinulla täällä seurakuntayhteyttä?
Juu. Olin seurakunnassa.
Diakonissa tuli tänne, kun kylässä oli sanottu, -
että teillä on niin riski emäntä, että pääsee menemään mihin vaan.
Näin ne sanoi. - Niin ne luulivat.
Diakonissa sanoi, että pitää mennä heidän asunnoille.
Yritin mennä, mutta raskaaksi se tuli.
Olin siinä, ja me pidimme myös raamattupiiriä.
Entisessä kodissa. - Niin, siellä seurakuntatalolla.
Siinä se aika vaan meni.
Oli ihmeellistä, että sain niin paljon voimaa.
Sinulla on ollut läheinen Jumala-suhde.
Olet kertonut, että kävit rukoilemassa navetassa.
Juu. Menin piiloon sinne, ja Into tuli pikkupoikana kysymään, mitä teen.
Sanoin, että rukoilen. "Saanko minäkin rukoilla?"
Pikkupojat ovat niin aitoja. Sanoin, että tänne vaan.
Sinullahan oli paljon veljenlapsia, jotka tulivat hoitoosi kesäksi. - Juu.
Ne oli sinulla siinä vielä lisäksi. - Matin, vanhemman veljen lapset.
Kun Sanna teki siellä työt, niin lapset tuotiin minulle.
Heillä oli kaksi tyttöä ja yksi poika. Tytöt oli meillä monta viikkoa.
He ovat erinomaisia ja muistavat sen.
Hän, joka täytti tänä vuonna huhtikuussa, jo toinen täytti.
Vanhempi täytti 78 vuotta ja toinen on kolme vuotta nuorempi.
He ovat olleet kovin mukavia. Tulivat aina minua katsomaan -
ja toivat aina jotain. Ottivat imurin ja heti vetivät permannon puhtaaksi.
Tavallaan olet saanut hyvän yhteyden, kun hoidit heitä.
Se on ollut tosi tärkeää.
He olivat ainoat, jotka kävivät. Toiset olivat niin kaukana. - Aivan.
Teillä oli Paavon kanssa myös hengenyhteys.
Yhdessä rukoilitte, ja kun tulitte tänne....
Ei oikeastaan rukoiltu yhdessä, mutta tv:stä hän oli tarkka.
Ennen kuunneltiin radiota, radio Deitä.
Täällä ei kuulunut Dei, mutta ei sitä tarvinnutkaan, kun tuli TV7.
Saitte tietää TV7:stä.
Oli vähällä, ettei Paavo testamentannut Deille.
Sitten, kun tuli TV7, Paavo sanoi "Tämä se on. Ilmoitetaan sinne."
Joo. Silloin Paavo ja te otitte yhteyttä meihin, -
sinne TV7:n toimistoon ja studiolle.
Tulimme tänne teitä katsomaan, ja siitä meidän ystävyytemme alkoi.
Kun Paavo sai kotikutsun, Taivaan Isä kutsui hänet kotiin, -
sinä jäit tänne yksin. Nyt sinun ei tarvitse hoitaa ketään.
Ei, ei ketään.
Sinulla on ollut tavallaan vapaavuodet vanhuudessa.
Kun minä näitä kaikkia tein, niin tunnistin, -
että tämä kaikki on niitä tekoja, jotka Jumala on minulle tarkoittanut.
Elämä ei ole mennyt hukkaan.
Jumala on tarkoittanut minulle tämän elämän. Olen ollut naimaton.
Olisin päässyt naimisiin, koska kosijoita oli.
En minä sellaisista huolinut, kun tiesin, mitä ne oli.
Siitä on toistakymmentä vuotta, kun muutimme tänne.
Kyllä, ja Paavon kuolemasta on kuusi vuotta.
Kuusi vuotta sitten Paavo sai muuttaa.
Sen jälkeen olet ollut täällä yksin. - Juu. Olen ollut yksin.
Minä oikein ajattelin sitä, -
että minä olen saanut elää pitkän ja vaiherikkaan elämän.
Kun joku kysyi, enkö ole katkera, sanoin etten ollenkaan.
Olen niin tyytyväinen. Jumala on varjellut kaikesta pahasta.
Hoitajatkin ihmettelivät niin suuta sakkia.
Mitä jos olisin mennyt nuorten kanssa ilakoimaan?
Siellä oli kaksi naista, ja 2―3 isätöntä lasta.
Jos olisin mennyt, olisi mahdollista, että minulla olisi 2―3 isätöntä lasta.
Miten tällainen pieni likka olisi sen hoitanut?
Olin 14-vuotias, kun sisko toi poikansa meille ja sanoi: "Hoida sinä tuo".
Sanoin, etten uskalla. Olin 14-vuotias. - Minkä ikäinen tämä lapsi oli?
No, se oli sellainen hiukan vauvasta eteenpäin. - Niin pieni.
Sanoin, etten osaa hoitaa sitä.
Jos se putoaa, se kuolee ja joudun linnaan.
Mutta lapsi jäi sinulle, ja sinä hoidit.
Kun vanhempi veli tuli kotiin, ja heille tuli lapsia, -
hän meinasi, että hänen lapset tulevat hoitoon.
Hän sanoi siskolle: "Ota poika mukaan.
Ei Lahjan ole pakko hoitaa sitä loppuun asti."
Meidän piti rippikoulussakin käyttää poikaa.
Mitä sinä, Lahja, haluaisit sanoa meidän kanavan katsojille?
Mitä Jeesus on sinun elämässäsi merkinnyt -
ja mitä haluaisit jättää meille, niille ihmisille, jotka tänne jäävät, -
kun jossain vaiheessa Jumala kutsuu sinutkin kotiin?
Niin. Minä tätä ajattelin, että olen saanut pitkän ja vaiherikkaan elämän.
Olen oppinut luopumaan omasta tahdosta.
Olen oppinut ymmärtämään -
meidän Herramme Jeesuksen Kristuksen armon -
ja Pyhän Hengen osallisuuden. Siinä on vahva pohja ja perustus.
Se antaa rauhan ja ilon sydämeen. Jeesus sanoi usein opetuslapsilleen: -
"Rauha teille" ja "Iloitkaa", "Olkaa aina iloiset."
Ei voi muuta kuin sanoa: -
Kiitos ja kunnia Sinulle, Isä, Poika ja Pyhä Henki.
Tekstitys: A. Eskola