TULE SELLAISENA KUIN OLET
Sandra, tule!
Oliko sinullakin liikaa kokeita viikolla?
Hanna, oletko siellä? Meidän täytyy aloittaa nyt.
Joo, minä tulen!
Kylläpä kesti.
Tuollahan istuu paljon uusia. Tule nyt.
Illan aiheena on "Tule sellaisena kuin olet".
Ja Psalmien kirjassa sanotaan:
"Kuljen tai lepään, kaiken olet mitannut, -
perin pohjin sinä tunnet tekemiseni.
Kielelläni ei ole yhtäkään sanaa, jota sinä, Herra, et tuntisi."
Jeesus tietää sinusta jo kaiken, joten Häneltä ei voi salata mitään.
Psalmi, jota äsken luin, jatkuu:
"Sinä suojaat minua edestä ja takaa, sinä lasket kätesi minun päälleni."
Jos tulemme Jeesuksen luo salaamatta mitään, -
vilpittömin sydämin, Hän lupauksensa mukaisesti auttaa meitä.
Jumalalle on kaikki mahdollista.
Voitte lukea Matteuksesta 19:26.
Sandra!
Sandra, oletko siellä?
"...sinulle ei pimeys ole pimeää."
Sandra, oletko siellä? Avaa ovi.
Sandra, sinun täytyy avata.
Mikä on? - Entä vessarauha?
Sandra kiltti, sulkeuduit sinne, huolestuimme.
Haluan puhua Hannalle. - Nyt ei käy.
Anna minun olla!
Sandra! Täällä on Hanna. Avaisitko?
Hei, Sandra. Miten sinulla menee?
Turhaa lätinää. Et välitä minusta tippaakaan.
Hanna, ehkä voisitte mennä nuorisotilaan juttelemaan.
Mitä siitä sanot?
Kiitos.
Sinusta on siis tuntunut tältä talvesta asti.
Niin. Joskus olen viillellyt itseäni, jotta ei tuntuisi niin pahalta.
Käy istumaan, tulen heti.
Olen tehnyt ihan kaiken, mitä sanoit.
Olen rukoillut Jumalaa, eikä Hän ole tehnyt mitään.
Siltä voi tuntua, mutta tiedän, että Jeesus rakastaa sinua.
Just. Helppohan sinun on sanoa. - Miten niin?
Sinähän olet täydellinen.
On helppo tuntea Jumalan rakkaus, kun on kaikki ja kun voi hyvin.
Sandra, kenenkään elämä ei ole täydellistä.
En minäkään voi aina hyvin. - Et tajua, miltä se tuntuu.
Tajuan minä.
Suoraan sanottuna joskus tuntuu siltä, että kuolen.
Että sydän hakkaa haljetakseen.
Näin käy, kun minun pitää olla sosiaalinen.
Varsinkin uusien ihmisten lähellä. Tai kuten tänä iltana, -
kun minun pitää puhua ihmisten edessä.
Ihan tosi?
Hanna, voitko tulla hetkeksi?
Mitä nyt? - Löysin nämä roskiksesta.
Mitä hän yritti tehdä? Tappaa itsensä, vai?
Puhu hänen kanssaan. - Mitä?
Puhu hänen kanssaan tästä. - Eivät ehkä ole hänen.
Kenen muun ne olisivat? Ei kukaan hyvinvoiva tee näin.
Soitin hänen vanhemmilleen. Isä on tulossa. - Miksi?
Sandra voi huonosti. Eikä meidän kuulu ottaa vastuuta tästä.
Kerroitko pillereistä? - Tietysti. Täytyyhän heidän tietää.
Lukas on soittanut vanhemmillesi. Ja isäsi tulee kohta hakemaan sinut.
Et saa kertoa isälle, että viiltelen itseäni. Ole kiltti.
Mutta eikö sinusta olisi hyvä, että he saisivat tietää?
Eivät he ymmärtäisi, -
eikä äitikään voi hyvin.
Kuulin siitä. Mutta okei...
En tunne vanhempiasi kovin hyvin, -
mutta näkemäni perusteella he todella välittävät sinusta.
Niin, mutta...
Nyt tiedän. Lupaan, etten sano mitään.
Mutta voitko sinä luvata, että yrität?
Yritä puhua totta, anna heille mahdollisuus.
Ehkä Jumala haluaa auttaa sinua vanhempiesi kautta.
Oletko sinä kertonut ongelmastasi?
Sandra, isäsi on tuolla.
Ovatko kaikki tavarasi siinä? Hyvä, voimme lähteä.
Voinko puhua kanssasi hetken? - Ilman muuta.
Kahdestaan.
Mene autoon. Tulen kohta.
Tiedän, että Lukas kertoi meidän löytäneen Alvedonia vessasta.
Niin kertoi. En tiedä, mistä tyttö on saanut ne.
Eivät ne ole Sandran. - Okei. Mistä sinä sen tiedät?
Tiedän, kenen ne ovat. - Okei.
Tuntuu vähän paremmalta. Kiitos tästä illasta. Nähdään!
Nähdään. Ja pidä huolta Sandrasta. Hän on upea tyttö.
Mitä...? - Minä vain unohdin yhden asian.
Hanna, puhuit hienosti. Tykkäsin siitä todella.
Hanna.
Puhuin Sandran isälle uudelleen ja aioin antaa pillerit hänelle.
Mutta nyt hän sanoi tietävänsä, etteivät ne ole Sandran.
Hän sanoi sinun tietävän, kenen ne ovat.
Kenen pillereitä ne ovat?
Minun.
Hei. Olen Emma. Yhdessä mieheni Charlien ja -
monen upean ihmisen kanssa olemme tehneet äskeisen elokuvan.
Henkisestä pahoinvoinnista puhutaan paljon yhteiskunnassamme nyt, -
varsinkin nuorten.
Useimmat Ruotsin nuoret sanovat voivansa hyvin.
Mutta niitä, jotka sanovat voivansa huonosti, on yhä enemmän.
Ja tämä näkyy tietenkin myös seurakuntiemme nuorissa.
Kuinka siis voimme käsitellä tätä? Miten voimme kohdata nuo nuoret, -
ja miten nuoriso-ohjaajana voin kohdata pahoinvoivat nuoret -
ja varmistaa oman hyvinvointini?
Siinä kysymyksiä, joista keskustelemme. Tervetuloa.
Osa 1: Omasta henkisestä hyvinvoinnista huolehtiminen
Tervetuloa Gustav, Alexandra, Ulrika ja Andreas.
Ajattelin, että paneudutaan elokuvaan.
Hannahan on elokuvan päähenkilö.
Hän todella kerää rohkeutta kertoakseen, miten oikeasti voi.
Miksi on niin vaikeaa puhua omasta voinnistaan?
Vai onko se vaikeaa?
Andreas, sinä johdat Ny generation -liikettä.
Olet ollut vuosia vapaaehtoisena nuoriso-ohjaajana.
Miten olet kokenut oltuasi nuorten parissa?
Onko vaikeaa puhua omasta henkisestä voinnistaan?
Siitä asiasta nuoret päättävät puhua, -
se on tavanomainen puheenaihe nuorten keskuudessa.
Se nousee usein esiin, kun on puhe nuorista.
He ovat tavallaan tottuneita siihen, ei se ole vieras puheenaihe.
Se on läsnä heidän elinpiirissään.
Ei siis ole tavatonta puhua siitä nuorten kanssa eri tasoilla, -
joskus heidän omasta voinnistaan, mutta usein heillä on myös -
suhteita ihmisiin, joilla on jokin tällainen vaihe -
tai jotka eivät ole henkisesti terveitä.
Usein tällainen tulee esiin keskusteluissa.
Joskus nuoriso-ohjaajan työssäni mutta muuallakin nuorten parissa.
Miksi Hannan on vaikea puhua tästä?
Tästähän puhutaan paljon, mutta Hannan on selvästi vaikea -
sanoa siitä mitään. Hän haluaa pitää naamiota.
Mitä arvelette? Ulrika, olet psykologi.
Työtäsi ovat olleet lapset, nuoret ja mielenterveysasiat.
Toimit myös seurakunnassa. Vastaanotollasi tapaat -
aika monia seurakuntanuoria, jotka voivat huonosti eri tavoin.
Mitä sinä ajattelet Hannan tilanteesta?
Olen samaa mieltä kuin Andreas: -
nuorista on hyväksyttävää puhua henkisestä pahoinvoinnista.
Mutta se voi olla vaikeaa vastuunkantajalle, -
johtajalle, ihmiselle jota toiset katsovat ylöspäin.
Hän voi kokea: "Enhän minä voi puhua omasta asiastani."
Hänestä tulee pärjääjä, jonka kuuluu pitää naamiota, kantaa vastuuta -
ja niin edespäin. Siksi hän ei uskalla puhua.
Pohdinkin, onko se vaikeampaa seurakunnissa kuin muualla.
Luullakseni se vaihtelee eri seurakunnissa.
Kyse on itse asiassa työpaikkakulttuurista: -
miten avoimesti juuri tältä osin puhumme johtajien jaksamisesta.
Meillähän on pastoreita, pappeja, diakoneja, vapaaehtoistyöntekijöitä.
Salliiko ilmapiiri puheen mielen pahoinvoinnista vai ei?
Hanna ei selvästikään uskalla puhua siitä.
Kulttuuri ei siis ehkä salli avointa puhetta terveydestä.
Ei varmaankaan.
Kuuluuko meidän aina puhua henkisestä voinnistamme?
Onko se tavallaan... Niin...
Gustav, sinulla oli ajatus tästä. Olet pappi, -
teologisesti vastuussa lapsista ja nuorista Salt-järjestössä, -
joka tekee Keski-Ruotsissa nuorisotyötä.
Olet ollut myös nuorisopappina ja nuoriso-ohjaajana.
Onko nuoriso-ohjaajan kerrottava voinnistaan, onko hyvä aina kertoa?
Ajattelin juuri tätä tilannetta.
Johtajanhan pitää välittää jotakin, -
mihin nuoret voivat kasvaa ja samastua.
Jos on itse keskellä kriisiä, kuten Hanna kaiketi on, -
on tärkeää, että itsellä on mentori, sielunhoitaja -
tai vakaa, esikuvallinen aikuinen, joka auttaa selviämään kriisistä.
Nuorten vetäjänä hänen ei siis kuulu puhua nykykriisistään.
Kannattaa kyllä avautua aiemmista haasteistaan, -
mielenterveysongelmista, haasteista saatuaan perspektiiviä, -
opittuaan käsittelemään niitä. Näin ajattelen.
Mutta juuri nyt meneillään olevaan kriisiin nuorten on vaikea samastua.
Aivan.
Mitä arvelet, Ulrika? Psykologit käyttävät keskustelua menetelmänä.
Onko hyvä puhua? Miksi on hyvä puhua tästä?
Onko tilanteita, joissa ei pidä puhua?
Aina pitää puhua jonkun kanssa jaksamisestaan.
Kaikkein parhaiten selviää vaiheesta, jolloin voi huonosti, -
kun voi puhua jonkun kanssa. Tämä ihminenhän voi olla -
bestis, oma vanhempi, puoliso, joku omasta yksityiselämästä.
Jos ei puhu kenellekään, joutuu pitämään ahdistuksen sisällään.
On puettava naamio. Vointia ei tiedetä.
Silloin ihminen salaa pahoinvointinsa, -
ja siitä tulee paljon vaikeampi hahmottaa ja käsitellä.
Mutta ei suinkaan kaikkien ahdistuneiden tai masentuneiden -
tarvitse mennä puhumaan ammattilaisen kanssa.
Seurakunnassa pitäisi päästä jonkun puheille, jos tätä tulee, -
kuten Gustav sanoi: sielunhoitajan, papin, jonka luokse aina voi mennä.
Aivan. Että saisi tukea.
Mieluiten välttyisimme henkiseltä pahoinvoinnilta.
Mitä siis voin tehdä jaksaakseni mahdollisimman hyvin?
Mitä sanot, Alexandra? Olet ollut Pelastusarmeijan nuoriso-ohjaajana -
muutaman vuoden. Mitä sinä teet, jotta voit hyvin?
Niin, keskusteleminen on tosiaan yksi avain, kuten totesit.
Olen onnistunut pitämään yhteyttä teinivuosieni nuoriso-ohjaajaan, -
jolla on myös sielunhoitokoulutusta.
Hän ei ole lainkaan mukana työkuvioissani.
On tosi hyvä asia, että hän on täysin ulkopuolinen.
Käymme jatkuvasti keskustelua.
Eli yksi puoli on se. Ja sitten se, -
että puhuu siitä ja ehkä jollekulle oman työtilanteen ulkopuolella.
Se on hyvin tärkeää. Ja sitten fyysinen puoli, -
että liikkuu ja niin edespäin.
Syö ja nukkuu. Ne vanhat tavalliset.
...muutakin kuin psyyke ja työkuviot.
Pyrin siihen, että minulla on erilaisia...
Minulla on jalkapallo- ja spikeball-porukkaa ja -
musiikkikavereita ja muita, muista piireistä, -
ei vain töistä. Seurakunnassa voi tehdä paljon, -
mutta ettei ole vain siellä. En tiedä... Minä ainakin koen, -
että voin hyvin.
Ettei ole vain antajana vaan myös latautuu. - Juuri niin. Todella.
Osa 2: Heikoilla olevan kohtaaminen
Elokuvassa kohtaamme myös Sandran, -
nuoren, joka voi huonosti.
Hän ei onnistu pitämään itseään koossa kuten Hanna.
Sekä Hanna että Lukas ja Sandran kaveri Lovisa -
yrittävät auttaa Sandraa.
Mutta he toimivat aivan eri tavoilla.
Mitä on tärkeää ottaa huomioon, kun kohtaa jonkun, joka ei voi hyvin?
Mitä kuuluu sanoa tai tehdä? Mikä on tärkeää? Mitä sanotte?
Luullakseni meidän piireissämme hyvin helposti -
käsitetään henkinen pahoinvointi yksioikoisesti.
Kuulemme toisen puheessa henkistä pahoinvointia.
Mutta henkistä pahoinvointia on itse asiassa monta eri tasoa.
Ratkaisevaa on, miten nuorta lähestytään -
ja mitä nuori todellisuudessa kertoo.
Tässä tapauksessa Sandra kertoo Hannalle viiltelevänsä itseään, -
kajoavansa kehoonsa fyysisesti, koska voi huonosti.
Sen pitäisi olla selvä merkki siitä, että tämä on vakavaa.
Tässä nuoriso-ohjaajan pitänee ohjata nuori ammattilaisen puheille.
Mutta joskushan vain koetaan raskas kausi.
Ehkä tapahtuu jotain hiukan raskasta ja ikävää, -
mutta ei sen tarvitse merkitä, että nuorella on depressio.
Hänellä vain on rankka vaihe.
Ehkä paljon koulua, riitaa kaverin kanssa. Maailma tuntuu luhistuvan.
Silloin ohjaajan on oltava herkkä nähdäkseen, mitä ihminen tarvitsee.
Joskus riittää, että on läsnä, kuuntelee, kyselee, -
osoittaa kuulevansa toista, näkevänsä hänet, -
tulee rohkaisemaan, vain antamaan turvaa.
Joskus, varsinkin kun on satutettu kehoa fyysisesti, -
kannattaa ohjata henkilö jonkun muun puheille.
Mennään tähän. Leikit psykologia. Milloin pitää toimia, ajatella: -
"Nyt tarvitaan ammattilaisen apua." Miten ohjaajan pitää ajatella?
Milloin pitää huolestua?
Mielestäni tässä elokuvassa, -
toimintatavoista voidaan olla eri mieltä, -
mutta kyllä kaikki toimivat ihan hienosti.
Minusta Sandran Lovisa-kaveri toimii täsmälleen oikein.
Jos olen varhaisnuori, jonka kaveri voi huonosti, sanon siitä aikuiselle.
On tosi hyvä, ettei Lovisa yritä hoitaa asiaa itse.
Lukas ei huomaa kaikkea, koska hän keskittyy ongelmanratkaisuun.
Lukas ei osaa, kuten Andreas neuvoi, kuunnella herkällä korvalla -
eikä näyttää olevansa henkisesti läsnä.
Hän on keskittynyt ongelmanratkaisuun: -
"Hoidan tilanteen." Mutta ei ole väärin soittaa vanhemmille.
Se saattaa olla ihan välttämätöntä. Mutta Hanna toimii tosi hyvin.
Hän osoittaa heti, että häntä kiinnostaa Sandran kuunteleminen.
Hän tekee hienosti ottaessaan paperipyyhkeen -
ja antaessaan sen Sandralle. Se viestii: "Itke vaan."
Sitten he vetäytyvät juttelemaan.
Hän tekee Sandran olon riittävän turvalliseksi.
On upeaa häneltä myös sanoa, -
ettei ilman muuta kerro vanhemmille Sandran viiltelystä, -
vaan hän rohkaisee Sandraa kertomaan.
Itse asiassa lievä itsensä vahingoittaminen on melko yleistä.
Se ei sinänsä vaadi, että otetaan yhteys psykiatriin.
Mutta ei lapsen pidä kokea tätä yksin.
Sandran pitää siis ottaa vanhempansa mukaan. Ilman muuta.
Nuoriso-ohjaaja voi helposti kokea, että tämä on valtavan suuri asia.
Mikä on nuoriso-ohjaajan vastuu?
Sinähän toimit sellaisena. Mitä ajattelet: -
milloin voi tehdä näin, mutta näin ei voi tehdä?
Sitä onkin vaikea tietää tarkasti.
Minustakin Hanna toimi hyvin varsinkin kuunnellessaan.
Ja ollessaan läsnä.
Vaikeaa nuoriso-ohjaajana on, tai minään vetäjänä, -
että kun huolehtii paljosta, ettei kanna koko maailmaa harteillaan.
Siinä hän on hyvä. Minä en ehkä olisi luvannut, -
etten kerro hänen vanhemmilleen, vaan olisin kyllä rohkaissut: -
"Sinun todella pitäisi kertoa", -
jotta hän tajuaisi tilanteen ja tilansa vakavuuden.
En tiedä... Ehkä sanoisin: -
"Jos et kerro, kerrotaan yhdessä."
Rohkaisisin. - Voisi antaa viikon aikaa yrittää.
Aivan. Jotakin sellaista.
Voi myös pyytää apua omilta johtajiltaan.
Siis omalta pastoriltan, omilta johtajilta: -
"Mitä tehdä tilanteessa?" On ehkä vaikea tietää.
En ehkä voi kertoa tarkasti minulle uskotuista asioista, -
mutta jos en tiedä, mitä tehdä, -
kannattaa ensin kysyä neuvoa eikä vain toimia.
Aivan. Pyytää apua. - Niin.
Gustav, toisinaan koulutat nuoriso-ohjaajia.
Mitä sinä ajattelet nuoriso-ohjaajan vastuusta?
Mistä minun ohjaajana pitää selviytyä, kun tuntuu ylivoimaiselta? - Niin.
Minusta näyttää siltä, että nämä nuoret johtajat -
Hanna ja Lukas ovat omillaan.
Ilmeisesti lähistöllä ei ole aikuisempia, vanhempia, pastoreita.
Ja Hanna saa hoitaa sen, vaikka itse voi huonosti.
Mielestäni pitäisi saada tukea aikuisemmilta, -
kokeneemmilta; että hoidetaan asia yhdessä, ollaan samassa veneessä.
Sitten mietin, missä roolissa nuoriso-ohjaaja kohtaa nuoria -
juuri kristittynä johtajana.
Mielestäni pitää ennen muuta kertoa kristillistä sanomaa.
Se on selvä, vaikkei se juuri tässä jaksossa näy.
Joh. 3:16: "Sillä niin on Jumala maailmaa rakastanut, -
että hän antoi ainokaisen Poikansa, ettei yksikään [...] hukkuisi..."
Olen monesti havainnut, että juuri kristityn toivo, -
ohjaaminen Jeesuksen luokse voi olla keino saada toivoa tilanteeseensa, -
joka on hyvin vaikea ja ahdistava. Sen pyrin aina osoittamaan, -
koska se on minusta nuoriso-ohjaajan ensisijainen velvollisuus.
Eli että kuuntelee. - Kuuntelee. Ja osoittaa Jeesukseen.
Ja pysyy vuosia siinä kestävässä, rakkaudellisessa suhteessa.
Osa 3: Jumala ja henkinen pahoinvointi
Sandra on aika kiihtynyt päätettyään puhua Hannan kanssa.
"Olen tehnyt, mitä sanoit: rukoillut Jumalaa, -
kertonut Hänelle kaiken, eikä Hän tee mitään."
Miten tämän voi hoitaa? Muutkin ovat kokeneet, -
että voi huonosti ja rukoilee Jumalaa, eikä tule vastausta.
Eikö Jumala piittaa mielenterveydestäni?
Gustav, olet pappi. Mitä sanot, kun kohtaat ihmisiä, jotka sanovat näin?
Sanon: "Kyllä Jumala välittää sinusta."
Perustelen Raamatulla, että Hän välittää meistä kaikista -
ja auttaa eri ihmisiä.
Voidaan puhua rukousvastauksista: Jumala voi puuttua asiaan suoraan, -
joskus viedä pitkälliseen prosessiin, ja joskus on eri suunnitelma.
Yritän syventää käsitystä Jumalasta ja Hänen toiminnastaan.
Andreas, sanoit tunnistavasi tämän. Näin on käynyt usein nuorille, -
jotka ovat kasvaneet uskoon seurakunnassa.
Miten se kytkeytyy tähän?
Seurakunnassa kasvaneena on usein kuullut saarnoja, -
puheita, julistusta siitä, miten Jumala rakastaa, -
haluaa meille hyvää, ja sitten elämä luhistuu.
Ja tuntuu aivan kuten Sandrasta: "Missä Jumala on?"
Voin huonosti, sattuu. Ei ole enää ihanaa. Missä Jumala on?
Johtajan on silloin tärkeintä muistuttaa Jumalan lupauksista: -
että on yhä vakaa pohja, johon luotamme.
Haluamme opettaa ikuisia ja tosia asioita emmekä vain jotakin -
kivaa, itse keksimäämme, hauskan- pitoa, Jumalaa hyvänä ideana.
Se on asia, joka pysyy.
Minusta on tärkeää muistuttaa nuoria siitä, aina viitata siihen.
Ei saa tavallaan heidän tunteidensa takia -
joutua hakoteille, sanoa muuta. On tärkeää pitää kiinni siitä.
Ja myös... Sano vaan.
Minusta on tärkeää, ja on ehkä sanomattakin selvää, -
että on tärkeää sanoa, ettei epäileminen haittaa, sille on tilaa; -
että minäkin koen sitä joskus.
Koen: "Missä Jumala on?" Olen turhautunut ja vihainen.
"Onko Jumala edes olemassa?" Kyllä saa epäillä.
Mielestäni on tärkeää poistaa häpeä, -
se mikä muutoin voi kehittyä ihmiseen, jos heti sanotaan: -
"Niin, mutta muista tämä ja tämä."
Minusta se on tärkeää. - Tosi tärkeää.
Olen samaa mieltä, Alexandra. Psykologian käsite "validoida" -
tarkoittaa, että voidakseen auttaa toista täytyy näyttää -
olevansa samalla tasolla. Validoiminen viestittää, -
että se, mitä ajattelet, tunnet, teet ja olet, on ihan okei, -
jopa ymmärrettävää, -
etenkin kun tietää tilanteesi, historiasi, maailmanmenon jne.
Jotta ylipäänsä pystyy auttamaan toista, pitää osoittaa ymmärrystä.
Muutoin on vaarassa alentavasti sanoa, -
milloin ei saa tuntea niin, pitää tuntea näin.
Siihen ansaan jotkin seurakunnat... Eivät toki kaikki, mutta on vaara, -
että kun on pelastunut, pitää iloita aina.
Onneksi ei ole kiellettyä puhua henkisestä pahoinvoinnista -
ja validoida ihmistä, jolta Jumala on hukassa.
On tärkeää olla tarkkana. Muutoin melkein etäännyttää: -
"Sinun on väärin tuntea noin." On tärkeää tukea.
Olet sanonut, että Jumala voi käyttää ilopillereitä. Voitko selittää?
Se on yksinkertaista. Kun katsoo ympärilleen, -
meiltä usein ehkä puuttuu sellainen ratkaisu asioihin.
Tuntuu valtavan ahdistavalta juuri nyt, -
mikä on täysin sallittua ja täytyy myöntää.
Mutta usein etsimme keinoja "maailmasta", niin sanoakseni.
Se on hyvin usein kipulääkettä, vasta-ainetta, jokin pilleri, -
joka poistaisi tukalan tunteen. Joskus odotamme sitä Jumalaltakin: -
että Jumala tekisi meille niin, kun on vaikeaa.
Kaikki vertaukset eivät ole täydellisiä, -
mutta ajatellaan, että tulee haava, syvä haava ruumiiseen.
Pahinta on antaa haavan olla, jättää se sikseen.
Sanoa: "Ota kipulääkettä", mutta jättää haava käsittelemättä.
Haavan käsitteleminen voi sattuakin: puhdistaminen, desinfioiminen, -
haavan käsitteleminen jollakin tavalla. Mutta sen ansiosta haava parantuu.
Muutoin se tulehtuu pahasti ja voi vahingoittaa kehoa muualtakin.
Sama pätee mielestäni siihen, kun meillä on vaikeaa.
Kun nuoret ihmiset saavat haavoja, siitä tulee joskus prosessi, -
jossa on ehkä tuskallista ottaa asioita esille, tarttua asioihin.
Prosessi on käytävä läpi, jotta haava parantuu oikeasti.
Usein päädytään lievittämään kipua, mikä onkin järkevää.
Mutta Jumala haluaa usein aloittaa prosessin, jossa opimme -
hoitamaan haavaa, käsittelemään vaikeita asioita elämässä.
Ei se ihmeellisesti vain katoa, vaan Jumala haluaa hyvää.
Hän haluaa ehkä opettaa jotain pahankin kautta.
En tarkoita, että Jumala antaa pahoja asioita.
Jumala on hyvä ja haluaa opettaa jotakin.
Tukalan prosessin ei tarvitse olla vain kamala, -
vaan Jumala voi tehdä sen kautta jotakin hyvää.
Kyse onkin ehkä siitä, miltä rukousvastaukset näyttävät.
Joskus, kuten Gustav sanoi, se voi viedä aikaa, olla prosessi.
Osa 4: Seurakunnan vastaus nuorten pahoinvointiin
Elokuvassa Hanna ja Lukas saavat hoitaa tämän tilanteen.
Ei näy muuta johtoa tai seurakuntaa, -
mutta arvatenkin heitä on tämän nuorisoryhmän ja -toiminnan takana.
Mikä on seurakunnan vastuu, kun on käsiteltävä nuorten mielenterveyttä?
Aloitetaan sinusta, Gustav.
Olet toiminut nuorisotyössä vuosia. Mitä ajattelet tästä puolesta?
Kokemukseni mukaan nuoriso-ohjaaja jää aika yksin -
miltei joka seurakunnassa tai yhteydessä.
Seurakunnan onkin katsottava, ettei nuoriso-ohjaaja ole koskaan yksin.
Jeesus lähetti pareja. Nuorisotyössä pitäisi aina olla kaksi johtajaa.
Läsnä siis. Tiimiin tarvitaan enemmän. Mutta usein ollaan yksin.
Jos joku voi huonosti, hänen seuraansa ei voi jäädä.
Tarvitaan ryhmä.
Kun on monta johtajaa, on mahdollista kohdata läsnäolijat.
On tärkeää myös tutustua eri-ikäisiin seurakuntalaisiin.
Eli johtava pastori tai muu johto vastaa jotenkin nuortenilloistakin.
Ja nuoriso-ohjaajan tai -tiimin täytyy näkyä seurakunnan johdossa.
Sellainen kytkös vahvistaa ja parantaa tilannetta ajan mittaan.
Miten te nuoriso-ohjaajat olette kokeneet?
Millaista tukea olette saaneet? Mitä ajattelette?
Meillä on tiimi tavallaan yhtenä toiminnoista.
Koen todellakin joskus olevani yksin.
Mutta osana toimintoja on loistava tiimi.
Se onkin avainasemassa.
Työni alussa keskustelin eräässä seurakunnassa johtajuudesta.
Keskustelimme viikoittain, -
ja tämä nainen vahvisti minäkuvaani johtajana, -
valisti minua johtajuudesta, kannusti.
Onneksi hän kuului seurakuntaan, sillä hänellä oli käsitys siitä, -
keitä on paikalla, mitä ongelmia voi tulla ja näin.
Se oli tosiaan hyvä alku.
Mitä sinä arvelet?
On tärkeää tajuta, että ollaan tiimi -
seurakunnan rakentumiseksi, -
nuoriso-ohjaajien tiimi; ettei olla yksin.
Kuten Gustav sanoi, on rankkaa jäädä yksin tällaisessa tilanteessa.
Riippumatta omasta voinnista on rankkaa johtaa yksin -
nuoria ihmisiä, -
etenkin jos pitää käsitellä henkistä pahoinvointia.
Mielestäni olemme olleet tiimi, jossa on oltu avoimia toisille, -
pystytty avautumaan - ei toki tarkoin nuorten kokemuksista, -
vaan eteemme nousseista ongelmista.
Elokuvassahan Sandra haluaa puhua Hannan kanssa.
Lukas tekee oikein antaessaan Hannan hoitaa keskustelun.
On hyvin totuudenmukaista, että nuoret uskoutuvat eri vetäjille.
Jos voi sanoa tiimille: "Tämä henkilö on jutellut kanssani", -
ei tarvitse aina tietää tarkasti. Ei se ole ratkaisevaa.
Riittää tieto, että jotakin on menossa.
Voidaan rukoilla yhdessä ja ohjata eteenpäin.
Vapaaehtoisena nuoriso-ohjaajana toimin nuorisopastorin alaisena.
Sain puhua hänelle näistä asioista ja pohtia vielä -
jatkotoimia seurakunnassa. Uskomaton avainasia.
Asian voi viedä vaikkapa seurakunnan rukousryhmään, -
jotta vanhemmat ihmiset rukoilevat päivittäin -
tottuneesti, tavallaan rukoustaistelussa.
Esirukous ei siis edellytä tietoa yksityiskohdista eikä yksilöstä.
Siinä vain rukoillaan, että Jumala toimisi. Se on ratkaisevaa.
Ja silloinkin annetaan ohjausta nuoriso-ohjaajalle, -
kuten sanoit, Alexandra. On tosi tärkeää, -
että nuoriso-ohjaaja saa pohtia asioita, puhua niistä luottamuksellisesti.
Ei tarvitse itse keksiä joka ratkaisua. Se rasittaa.
Eikä yksin keksi kaikkia hyviä ratkaisuja.
Seurakunnan antama johdon tuki ja mentorointi nuoriso-ohjaajille -
on minusta tärkeää. Ja vahvistaa tiimihenkeä.
Huolestuin kuultuani teiltä, nuorilta johtajilta, -
että joskus tuntuu yksinäiseltä.
Siltä monissa seurakunnissa taitaa näyttää. Olen kuullut johtajilta: -
"Ei ole henkistä pahoinvointia."
Joillakin seurakunnilla on siis silmälaput.
Ei ymmärretä henkistä pahoinvointia kylliksi, jotta se käsiteltäisiin.
Elokuvassa sekä Sandra, yksi osallistujista, -
että nuoriso-ohjaaja Hanna olivat aika ahdistuneita.
Minusta meidän pitää vain tiedostaa tilanne ja puhua siitä.
Mentorointi ja mahdollisuus keskusteluun kuulostaa hyvältä, -
mutta sen pitäisi olla itsestään selvää.
Kuten Gustav sanoi, nuorisotyöhön tarvitaan vanhempaakin väkeä.
Jätämme mieluusti nuorille aikuisille murrosikäisten luotsaamisen.
Minusta se ei riitä. Tätä täytyy tehdä yhdessä. Olemme perhe.
Seurakuntaan saavat tulla kaikki voinnista riippumatta.
Se on aina ollut avoin niille, jotka ovat heikoilla tai kriisissä.
Meidän pitäisi pystyä auttamaan.
Tarvitsemme siihen toisiamme, kaikenikäisiä.
Eli jotta nuorisotyö toimisi hyvin, koko seurakunnan pitää osallistua -
jossain määrin, jotenkin: joko rukouksin tai läsnäololla.
Mutta tämä koskee siis tosiaan koko seurakuntaa.
Ja on tavattoman tärkeää, ettei olla yksin.
Ja myös Sandran kaltaisen nuoren pitää ehkä tietää, -
että hän ei ole yksin.
Ja sitähän Hanna antaa: et ole yksin, minäkin olen mukana.
Kiitoksia kovasti.
Raamattu tekee selväksi, -
että kristittyinä vastaamme yhteiskunnan heikoista jäsenistä.
Henkisen pahoinvoinnin kanssa kamppaileva kuuluu siihen ryhmään.
Mutta kuinka tämä tapahtuu?
Siihen ei ole yksinkertaisia vastauksia, kuten kuulit.
Mutta toivomme, että olet saanut keskustelustamme ajatuksia, -
joiden pohjalta voit jatkaa keskustelua johtotiimissäsi -
ja seurakunnassasi, sillä Jeesus sanoo: -
"mitä olette tehneet yhdelle näistä minun vähimmistä veljistäni, -
sen te olette tehneet minulle'."
Lähtekäämme siis rauhassa ja palvelkaamme Herraa iloiten.
Kiitos, että katselit.
"Usko on sen todellisuutta, mitä toivotaan, -
sen näkemistä, mitä ei nähdä." (1992)
Me TV7:ssä toivomme, että tuottamamme ohjelmat -
ohjaavat Jeesuksen luo ja vahvistavat uskossa.
Jos haluat auttaa tuottamaan ohjelmia lapsille ja nuorille, -
tue meitä taloudellisesti. Kirjoita tiedonannoksi: "Nuoret."
Kiitos tuestasi ja esirukouksistasi.
Suomennos: Marja Sevón