STENHJÄRTAT Baserat på verkliga händelser
Jag kommer ihåg kvällen då min barndom tog slut.
Jag sov och vaknade plötsligt.
På bordet fanns en droppe.
Den smakade salt.
Det var mammas tår.
Rädslan kom in i mitt liv.
En tung rädsla för att något ont skulle inträffa.
Jag var rädd för att pappa dödar min mamma eller bror.
Jag kunde inget annat än att bli hård.
"Vi mot världen", sade min bror. Jag lärde mig slåss.
Jag förstod att man inte fick råka i mobbarnas våld.
Jag dolde min osäkerhet.
Jag beslutade att rädslan aldrig skulle få överhanden.
Jag ville något helt annat än att vara rädd.
Jag ville trivas, ha kul.
Jag ville inte ha melankoli, sorg.
En klump i halsen. Kvävd gråt.
Jag beslöt mig för att ordna mitt liv så att det var något annat.
Jag flyttade till den stora staden.
Jag fann ett annat tempo, livet gick inte längre i moll.
Jag njöt av det. Jag var fri.
Vi studerade och om helgerna festade vi.
Ecstasy.
Det kändes som en mjuk, kemisk famn.
Jag kunde kliva in i min egna lilla bubbla.
Där fanns inga måndagar.
Det var alltid kul för en stund.
Ändå satt rädslan från barndomen kvar i mig.
Även om jag hade försökt skaka av den.
Den var en del av mig. Men min fiende.
Jag träffade Päivi.
Päivi var en otroligt vacker kvinna.
För första gången i mitt liv var jag verkligen förtjust.
Päivi var världens underbaraste skapelse.
Jag var världens lyckligaste man.
Hon var min och inget skulle komma emellan oss.
Jag var 24 då vi fick ett barn.
En perfekt skapelse som hade blivit till genom oss.
En del av mig och Päivi.
Vi var en ung familj och jag var pappa.
Rädslan tog överhanden.
Det lilla barnet var mig och Päivi givet.
Jag förstod att jag inte kan vara en pappa.
Jag visste inte hur en pappa ska älska sitt barn.
Jag var rädd för mig själv.
Jag gjorde vårt hem farligt.
Vad kan en man göra då hans inre är fullt av obehandlade känslor?
Då hans förflutna är som en sten där inuti?
Man kan inte älska med ett stenhjärta.
Jag orkade inte längre.
Vem kan man gå till då det inte finns någon?
Jag skrev ett brev till Gud.
Förlåt mig.
Hjälp mig.
Jag lämnade brevet på kyrkbänken.
Jag kunde inte göra annat.
Det var en man i kyrkan.
Han hade sett min smärta.
Han ville be med mig.
Så mötte jag Gud.
I den stunden lyste ett klart ljus in i mitt inre.
Det kändes som en stark elström genom min kropp.
För första gången i livet kunde jag se klart.
En frid och kärlek jag aldrig tidigare känt fyllde mig.
Den skuffade undan allt hat. All rädsla från barndomen.
Jag träffade pappa.
Jag hade alltid anklagat honom för att ha tagit så mycket ifrån mig.
Men vi fann varandra till slut.
Jag får förlåta honom och be honom om förlåtelse.
Vi försonades. Vi kramade varandra.
Vi drog ett streck över det förflutna och började om.
Med denna kärlek kan jag nu älska mitt barn och min fru.
Jag blev äntligen en pappa för mitt barn.
Den här kantiga stenen har blivit något man kan bygga på.
Gud bär oss. Jag flyr inte längre min smärta.
Min familj behöver inte vara rädd. De är trygga.
Jag vågar älska. Jag drömmer frimodigt.
Jag vågar lita på det goda.
Niko och Päivi har nu varit tillsammans i 18 år.
De har fem söner.
Översättning: Andreas Forsberg Himlen TV7