KIVISÜDA Põhineb tõsielu sündmustel
Mäletan seda õhtut, mil mu lapsepõlv sai läbi.
Ärkasin keset ööd üles ja laua peal oli pisar.
See oli soolane.
See oli mu ema pisar.
Siis tuli mu ellu hirm.
See oli sünge ja raske hirm, et juhtub midagi halba.
Kartsin, et isa lööb maha mu ema või venna.
Mu ainus võimalus oli teha süda kõvaks.
"Meie kogu muu maailma vastu," ütles mu vend. Nii õppisin kaklema.
Sain aru, et ei saa jääda oma kiusajatele alla.
Peitsin oma ebakindluse ja otsustasin, et hirm ei valitse mu üle mitte kunagi.
Tahtsin midagi muud, mitte karta. Tahtsin lõbutseda.
Ma ei tahtnud elada melanhoolias, pidevalt nuttu alla surudes.
Otsustasin oma elu nii korraldada, et läheks hoopis teisiti.
Aastaid hiljem kolisin suurlinna. Leidsin molli asemele duuri.
Muidugi nautisin seda, see oli alles vabadus!
Õppisime ja nädalavahetuseti pidutsesime.
Ecstacy. See oli kui pehme keemiline embus.
Sain end peita oma mulli sisse. Hõljusin oma maailmas sinna-tänna.
Seal ei olnud esmaspäeva.
See oli hetkeliselt tore.
Aga seesama hirm, millega olin lapsepõlves tutvunud,
rippus mu küljes kinni, kuigi püüdsin sellest lahti rabeleda.
See oli osa minust, kuid mu vaenlane.
Tol ajal kohtusin Päiviga.
Päivi oli imeilus naine.
Kogesin esimest korda elus tugevat kiindumust.
Päivi oli maailma imeliseim olend. Mina olin maailma õnnelikem mees.
Ta oli minu oma. Miski ei saanud meie vahele tulla.
Olin 24-aastane, kui meile sündis beebi.
Täiuslik inimese hakatis. Ta oli saanud alguse meist.
Olime noor perekond. Ma olin tema isa.
Siis mind valdas hirm.
See väike laps anti mulle ja Päivile.
Tajusin, et ma ei suuda olla isa.
Ma ei teadnud, kuidas isa peaks last armastama.
Kartsin iseennast.
Asetasin meie kodu ohtu.
Mis mees siis teeb, kui sees on ainult käsitlemata klimp?
Kogu minevik on kui kivi sisemuses.
Kivisüdamega ei saa ju armastada.
Ma ei jaksanud enam.
Kelle juurde minna, kui ei ole kedagi?
Kirjutasin kirja Jumalale.
Anna andeks.
Aita mind.
Jätsin selle kirikupingile. Ega ma muud osanud teha.
Kirikus oli üks mees, kes nägi mu ahastust.
Ta tahtis minuga palvetada.
Nii ma kohtusin Jumalaga.
Selles hetkes paistis mu sisemusse särav valgus.
Justkui oleks mind läbinud tugev elektrivool.
Esimest korda elus nägin selgelt.
Mind täitis ennekogematu rahu ja armastus.
See surus välja viha ja hirmu, mis olin lapsest saati kaasas kandnud.
Kohtusin oma isaga.
Olin süüdistanud isa kõiges, mis minult lapsepõlves röövitud oli.
Kuid lõpuks leidsime teineteist.
Sain anda andeks ja paluda andeks.
Leppisime ära, kallistasime.
Alustasime uuesti puhta laua pealt.
Selle armastusega suutsin armastada oma last ja naist.
Lõpuks sai minust oma lapse isa.
Sellest kivimürakast sai midagi, mille peale julgen ehitada.
Jumal kannab meid. Ma enam ei põgene oma valu.
Mu pere ei pea kartma, nad on kaitstud.
Julgen armastada ja unistada.
Julgen uskuda heasse.
Niko ja Päivi on olnud koos 18 aastat. Neil on praegu viis poega.
Tõlge: Sanna Pitko