Det är historiens mest svårlösta territoriella tvist.
Både judar och palestinier gör anspråk på äganderätten -
till det bibliska Judeen och Samarien som idag är kända som Västbanken.
Palestinierna hävdar att deras förfäder har bott här i tusentals år.
Men låt oss se om historiska fakta stöder detta anspråk.
Vilka är palestinierna?
År 1969 skapade Israels premiärminister Golda Meir rubriker -
med dessa ord: "Det finns inget sådant som det palestinska folket.
Vi kom inte och tog deras mark från dem eftersom de inte existerade."
Goldas påstående var kontroversiellt. Ändå höll många arabiska ledare -
och historiker med henne. 1937 sade arabledaren -
Awni Abd al-Hadi detta till den brittiska Peelkommissionen: -
"Det finns inget land som heter Palestina.
'Palestina' är en term som sionisterna har myntat.
Det finns inget Palestina i Bibeln. Palestina är främmande för oss."
Nästan tio år senare höll den arabiske historikern Philip Hitti med, -
då han vittnade för en angloamerikansk kommission: -
"Det finns inget sådant som Palestina i historien, absolut inte."
1956 sade en saudisk FN- företrädare: "Det är allmänt känt -
att Palestina inte innebär något annat än södra Syrien."
Och mer nyligen tillrättavisade den syriske diktatorn Hafez Al-Assad -
PLO-ledaren Arafat med: - "Glöm aldrig denna punkt!
Det finns inget sådant som ett palestinskt folk.
Det finns ingen palestinsk enhet. Palestina är en naturlig del av Syrien."
Genom Lord Peels kommitté år 1936 erbjöd sig brittiska regeringen -
för första gången att dela upp Palestina i ett judiskt Palestina -
och ett arabiskt Palestina. Vi var alla palestinier, -
eftersom Palestina var namnet på denna administrativa enhet.
Dagens "palestinier" tillägnar sig detta som en nationalitet -
men det är inte helt historiskt korrekt.
Så vad är den historiska sanningen?
Låt oss se vilka palestinierna är och vilka deras anspråk på Israels land är.
Anspråk 1: Födelserätt "Palestinierna är kananéer".
Många palestinska araber, däribland Arafat, -
har hävdat sig härstamma från de urgamla kananéerna.
Ett bekvämt argument eftersom dessa var de första kända invånarna i Israel.
Så sent som i maj 2014 sade en tales- man för Palestinska myndigheten -
att palestinierna har befunnit sig i landet i 5 000 år.
Men enligt historien kan palestinierna alls inte vara släkt med kananéerna -
eftersom israeliterna utplånade dessa nästan helt på 1200-talet f.Kr.
De övriga assimilerades i den israeliska kulturen.
Palestinierna hävdar också att forntidens filistéer är deras förfäder.
Och det är sant att de tar sitt namn från Goliats stam -
men har de faktiskt samma DNA?
"Palestinier är filistéer."
Filistéerna var ett sjöfararfolk från Kreta, den största av Greklands öar.
Filistéerna fick sitt namn från det hebreiska ordet "plishtim" -
som faktiskt betyder "erövrare". Palestina betyder "erövrat territorium".
Varför skulle vi kalla det så?
Då filistéerna erövrade Israel 1100 f.Kr. -
bosatte de sig nära Medelhavets stränder.
De slog sig aldrig ner i Jerusalem, Hebron eller Jeriko, -
som dagens palestinier hävdar äganderätt över.
På 600-talet f.Kr. hade filistéerna assimilerats bland assyrierna -
som sedan erövrades av babylonierna.
Därefter försvann filistéerna ur historien.
Enligt experter kan ingen idag bevisa att de härstammar från filistéerna.
Vill palestinierna ändå hävda detta måste de tillstå -
att deras faktiska fäderneland inte är Israel utan den grekiska ön Kreta.
Palestinierna fick kanske inte sitt DNA av filistéerna men de fick deras namn.
Då Roms kejsare Hadrianus erövrade Jerusalem år 135 e.Kr. -
hade han föresatt sig att utplåna till och med minnet av judarna -
och sudda ut deras koppling till Israels land.
Så Hadrianus döpte om platsen till namnet Syrien-Palestina -
alltså "filistia" på latin efter judarnas historiska fiender.
Men om de varken är kananéer eller filistéer, vilka är då palestinierna?
Biologiskt delar de DNA med saudier, irakier, syrier och jordanier.
De är helt enkelt araber.
Det har aldrig i historien funnits en palestinsk nation -
eller en palestinsk stat. På den tiden tänkte ingen i termer av -
att det fanns ett folk som kallades palestinier. De var alla araber.
Bakom mig finns ett av världens mest omtvistade markområden.
Tempelberget är judendomens heligaste plats -
och islams tredje heligaste plats. Enligt muslimsk tradition -
reste Muhammed hit till al-Aqsa- moskén på sin berömda nattliga resa.
På grundval av denna tradition hävdar palestinier att Jerusalem tillhör dem.
Anspråk 2: Religiösa rättigheter
Araberna hävdar att Jerusalem är den islamiska staden al-Quds.
Men historien förtäljer inte att Muhammed någonsin varit där.
Inte ens hans arméer kom dit förrän fem år efter hans död.
Staden Jerusalem nämns inte en enda gång i Koranen.
I den hebreiska Bibeln nämns den dock mer än 600 gånger.
Under Muhammeds livstid var Jerusalem en mindre stad -
i det bysantinska imperiet. Det var en kristen stad utan en enda moské.
Då muslimerna erövrade Jerusalem valde de att bygga sin moské -
på det judiska Tempelberget, eftersom de såg platsen som helig.
Där byggde de klippmoskén och al-Aqsa.
Namnet kopierades från Muhammeds nattliga resa som Koranen nämner.
Muslimska forskare daterar byggandet av moskén till år 690, -
medan Muhammed dog år 632.
Så hur kunde Muhammed under sin berömda nattliga resa -
besöka en moské i Jerusalem som byggdes först efter hans död?
Koranen nämner aldrig Jerusalem.
Det står bara att Muhammed flög i drömmen till "al-Aqsa", -
vilket betyder "den mest avlägsna platsen".
Tidiga islamiska forskare tolkade att detta avsåg "en himmelska plats" -
eller "Allahs förgård".
Men allt detta förändrades då islam blev en politisk kraft.
Under korstågen ändrade den muslimske generalen Saladin -
islams traditionella tolkning för att förstärka uppfattningen -
att Jerusalem tillhör muslimerna. Han hävdade att Muhammeds flygtur -
inte förde honom till himlen utan till al-Aqsa-moskén.
Idag är det judiska Tempelberget också islams tredje heligaste plats -
efter de arabiska städerna Mecka och Medina i Saudiarabien.
Muslimerna anser att när de väl gör anspråk på ett område -
tillhör det islam för alltid.
Ändå erkände muslimska ledare i början av 1900-talet -
Tempelbergets judiska historia.
År 1924 publicerade Jerusalems högsta muslimska råd -
en broschyr om Tempelberget för turister. Där står följande: -
"(Platsens) identitet som platsen för Salomos tempel är bortom allt tvivel.
På denna plats tror man allmänt att 'David byggde ett altare åt Herren'."
Häftet beskriver även de underjordiska kamrar -
som korsfararna kallade "Salomos stall".
"De byggdes förmodligen samtidigt som Salomos tempel."
År 1927 skadades moskén i en stark jordbävning.
Under reparationerna analyserade arkeologer moskéns struktur.
De hittade libanesiska och cypriotiska cederbjälkar från 800 f.Kr.
Vid denna tid byggde kung Salomo det första templet av dessa material.
Vid utgrävningarna hittades även ett judiskt religiöst bad -
från andra templet och en mosaik som troligen är från en bysantinsk kyrka.
Enligt de flesta historiker kom judarna hit först.
Men araberna hävdar att de har varit här längst.
Den sk "Rätten till återvändande" har varit ett konstant tema -
vid varenda fredskonferens i Mellanöstern sedan 1948.
Anspråk 3: "Rätten till återvändande"
Mellan korstågen och 1800-talet hade den arabiska befolkningen -
bara ökat från cirka 200 000 till 300 000 personer.
Befolkningstillväxten stagnerade. Befolkningsexperter säger -
att det hade förblivit så om det inte varit för en sak: judarnas ankomst.
Vågorna av judisk invandring började år 1882.
Samtidigt började araber från grannländerna migrera till Palestina.
De anlände av två skäl. Dels i jakten på en bättre levnadsstandard.
Dels för att bekämpa judarnas invandring, -
som möjliggjorde denna högre levnadsstandard.
År 1948 fanns det 1,3 miljoner araber i Palestina.
Den brittiske guvernören i Sinai anmärkte en gång: -
"Det är mycket svårt att hävda att arabernas tillstånd är eländigt -
när man inte kan förhindra deras landsmän från grannländerna -
att komma hit för att dela detta elände."
Vissa experter säger att om palestinska araber vill återvända -
lagligt till sitt tidigare land bör de återvända till Egypten, Irak, Marocko -
och Syrien, men inte till Israel.
"1967 års gränser"
Många världsledare uppmanar idag Israel att återgå till 1967 års gränser.
Men historien visar att det inte finns några 1967 års gränser.
De var de facto inte ens några riktiga gränser.
Västbankens gränser är en vapen- stilleståndslinjen efter kriget 1948.
Det var där arméerna stannade efter krigets slut.
Det är så "gränserna" från 1967 eller 1949 skapades.
Så vapenstilleståndslinjen från 1967 fungerade som gräns -
mellan Israel och Jordanien, och Jordanien annekterade Västbanken.
Det blev en del av Jordanien.
Då Jordanien ockuperade Västbanken och östra Jerusalem 1949 -
rensades judarna etniskt ut från båda platserna.
Minst 30 synagogor förstördes och judar förbjöds komma in -
på heliga platser som Västra muren. Palestinska araber som bodde där -
blev däremot automatiskt jordanska medborgare.
Så Israel kan inte återinföra de så kallade "1967 års gränser" av tre skäl.
1. Före 1967 stod Västbanken under jordansk, inte palestinsk, kontroll.
Då Jordanien ockuperade Västbanken bröt landet mot internationell rätt.
2. Brittiska mandatet från 1922 utlovade lagligen landet till judarna.
3. Det fanns ingen palestinsk stat år 1967 och har aldrig funnits.
Som Golda Meir en gång sade: -
"Hur skulle vi kunna återlämna de ockuperade områdena?
Det finns ingen vi skulle kunna återlämna dem till".
Att "ockupera" betyder att ta något som inte tillhör en själv.
Så är inte fallet med Västbanken. Västbanken har ofta varit ockuperat.
Av Babylon, Assyrien, Grekland, Rom, Osmanska riket och Storbritannien.
Att kalla judarna "ockupanter" av sitt eget land -
är verkligen en grov historisk travesti.
Västbanken har aldrig stått under självständig palestinsk kontroll.
Inga andra än judarna har faktiskt styrt Västbanken som oberoende härskare.
År 1967 erövrade Israel Västbanken från Jordanien i sexdagarskriget.
Idag talar många världsledare om detta som ett "ockuperat område".
Men är denna term korrekt?
Låt oss nu se på Israels juridiska och historiska rätt till sitt land.
Det är historiens äldsta territoriella tvist.
Under århundraden har både judar och araber hävdat -
att de har laglig äganderätt till Israels land.
Judarna har fyra grunder för sina anspråk på äganderätt.
Det första är Guds löfte till Abraham.
Anspråk 1: Guds löfte till Abraham
Israels premiärminister David Ben-Gurion sade ofta -
att Bibeln utgör judarnas rätt att bosätta sig i Israels land.
I 1 Mos gav Gud landet till Abraham, Isak och Jakob, Israels patriarker.
Resten av Bibeln är berättelsen om deras ättlingar i landet.
Mose ledde israelerna tillbaka till deras land efter exilen i Egypten.
Ca 400 år senare, omkring 1000 f.Kr., erövrade kung David Jerusalem.
Han byggde sin huvudstad där.
Men den judiska historien begränsas inte till det moderna Israels gränser.
Spår efter dem har hittats i hela Judeen och Samarien, -
som idag kallas det palestinska Västbanken.
Betel, där Jakob drömde om en stege som nådde upp till himlen.
Shilo, förbundsarkens viloplats.
Betlehem, kung Davids födelseplats.
Och Hebron, där de judiska patriarkerna ligger begravda.
Dessa saker finns inte bara nedtecknade i Bibeln och i historien, -
utan återfinns också i arkeologiska utgrävningar över hela landet.
Bara man skrapar på ytan avslöjas judarnas kultur och historia -
som sträcker sig över 3 500 år -
från den tid då David byggde Jerusalem för 3010 år sedan.
Att judarna styrde Israel står även dokumenterat i andra källor än Bibeln.
Ofta av Israels fiender.
I Egypten finns en inskription från 1200-talet f.Kr. på Merenptahstelen -
att "Israel" hade "ödelagts".
840 f.Kr. skrev den moabitiske kungen Mesha om "Davids hus".
Liksom Hasael av Damaskus gjorde 100 år senare.
I första århundradet e.Kr. beskrev den judiske historikern Josephus -
detaljerat Jerusalems judiska tempel och romarnas förstörelse av det.
Samma sak bekräftas i reliefen på Titusbågen i Rom.
Varje dag finner arkeologer nya bevis för tusentals år gammal judisk kultur.
Under 1900-talet har internationell rätt -
flera gånger erkänt denna historiska koppling.
Anspråk 2: Internationell rätt garanterade det judiska folket -
politiskt oberoende i Palestina.
År 1917 skrev den brittiske utrikesministern Arthur Balfour -
en deklaration där han krävde ett hemland för judar i Palestina, -
då även känt som "södra Syrien".
Palestina omfattade hela nuvarande Israel, Västbanken och Jordanien.
År 1920 möttes de allierade ländernas ledare i San Remo i Italien -
för att dela upp resterna av det osmanska riket.
Det var där San Remo- resolutionen utarbetades, -
där Balfourdeklarationen införlivades. Beslutet signerades av NF-länderna.
Britterna fick uppgiften att styra Palestinamandatet.
Detta innebar att de hade laglig skyldighet att hjälpa judafolket -
bygga en stat där. Två år senare, år 1922 -
tog Nationernas Förbund över det brittiska Palestinamandatet -
som erkände judarnas historiska koppling till sitt land -
och deras behov av att åter- upprätta ett nationellt hemland där.
Vid det laget hade det område som tilldelats judarna minskat avsevärt.
Mer än 75 procent tilldelades det nya arabiska landet Transjordanien.
Mandatet undertecknades av alla Nationernas förbunds 51 medlemmar.
Återigen garanterades judarna en stat enligt internationell rätt.
Denna stat existerade dock bara på papperet i 25 år.
År 1945 ersattes Nationernas förbund av Förenta nationerna.
Artikel 80 i FN-stadgan anger att FN inte skulle förändra -
befintliga stater, nationer eller mandat.
Med andra ord erkände FN judafolkets rätt -
att bosätta sig i Palestina från Jordanfloden till Medelhavet.
FN är den rättsliga efterträdaren och arvtagaren till Nationernas förbund.
Vilket innebär att FN måste uppfylla alla åtaganden och löften -
som gjordes av Nationernas förbund.
Tyvärr gjorde FN inte så i Israels fall med judarnas äganderätt till sitt land.
År 1947 delades det land som var avsett för judarna upp igen.
FN beslöt att det som var kvar av Palestina skulle delas i två delar.
56 procent skulle bli en judisk stat och 43 procent gå till en arabisk stat.
Den skulle annekteras till Jordanien.
Återigen krävde folkrätten en judisk stat.
Israel förklarade sig självständigt år 1948.
Året därpå godkändes den nya staten av FN.
Trots många lagliga försäkringar var Israels gränser omstridda i årtionden -
medan arabiska ledare hetsade till våld mot Israel.
Mufti al-Husseini sade: -
"Det FN skrev med bläck kommer vi att förstöra med blod."
Anspråk 3: Territoriet intogs i ett försvarskrig.
År 2002 använde FN:s generalsekreterare Kofi Annan -
termen "olaglig ockupation" om Israels annektion av Västbanken år 1967.
Kritiker påpekade snabbt att termen "olaglig" var felaktig -
eftersom Västbanken aldrig lagligt har tillhört de palestinska araberna.
Palestina styrdes av de osmanska turkarna från 1516 till 1918.
Sedan styrde britterna området de följande 30 åren -
tills Israel utropade sin självständighet.
I det krig som följde på självständighetsförklaringen -
ockuperade Jordanien Västbanken som de formellt annekterade år 1950.
Det finns brist på historisk insikt och internationell rätt har missbrukats -
eftersom Jordanien tog över Judeen och Samarien, alltså Västbanken.
Det var ett jordanskt område. Och under sexdagarskriget år 1967 -
försvarade sig Israel medan tre arméer, den syriska, den jordanska -
och den egyptiska omringade oss, redo att driva oss i havet.
Israel vann kriget och tog kontroll över Västbanken: Judeen och Samarien.
Dessa områden erövrades från Jordanien.
Eftersom Israel återtog området från Jordanien -
tillhör det nu Israel enligt internationell rätt.
En av Internationella domstolens domare skrev så här om 67-kriget: -
"En stat [Israel] som agerar enligt sin lagliga rätt till självförsvar -
får ta över och ockupera ett annat lands territorium -
så länge ett sådant övertagande är nödvändigt för dess självförsvar.
Och eftersom den tidigare ägaren av territoriet [Jordanien] -
olagligt ockuperat detta område, har den stat som tar området i besittning -
i ett lagligt försvarskrig större äganderätt än den tidigare ägaren."
Vi köpte vår mark med våra soldaters blod.
Det var inte vi som startade kriget, det gjorde araberna.
Förlorar den som startade kriget måste förloraren vanligtvis betala.
Så varför måste vi betala nu?
Judafolkets sista anspråk fokuserar inte på hur de fick landet, -
utan vad de har gjort med det.
Anspråk 4: Judarna bosatte sig i landet och utvecklade det
Idag har Israel en befolkning på över 8 miljoner invånare.
Men år 1850 bodde endast 350 000 människor i Israel och på Västbanken.
1857 rapporterade Palestinas brittiske konsul att området var obebott -
och att dess största behov var en befolkning.
Tio år senare skrev den brittiske forskaren H. B. Tristram: -
"Hela byar där försvinner snabbt från jordens yta."
Den amerikanske författaren Mark Twain skrev om Jisrael-dalen: -
"Det finns inte en enda by i någon riktning på 50 km.
Det syns 2-3 beduintältsgrupper men inte en enda permanent bosättning."
Många palestinska araber hävdar idag att judarna stal arabisk mark, -
vräkte ägarna och gjorde tusentals hemlösa.
Men gick det verkligen till så? Låt oss se på saken.
Redan på 1850-talet började judar köpa mark i Palestina.
Men deras val begränsades av de araber som sålde mark.
Araberna bodde främst i bergs- områden och sålde inte mark där.
Araberna ville sälja mark på platser där de inte bodde -
och platser som de tidigare hade lämnat.
Dokument visar att det mesta av den mark judarna köpte -
tillhörde en liten grupp rika muslimska familjer -
varav de flesta inte ens bodde i Palestina.
Araberna befann sig i många olika livsförhållanden: -
från adelsmännen i Beirut och Damaskus -
till lokalbefolkningen och byborna på landsbygden. Alla ville sälja mark.
Utbudet av mark var alltid större än efterfrågan.
Ända från början hade judarna idén att inga araber fick flyttas mot sin vilja.
År 1920 meddelade den sionistiske arbetarledaren David Ben-Gurion: -
"Under inga omständigheter får vi röra den mark araberna äger -
eller arbetar på. Endast om någon lämnar en bosättning -
bör vi ge ett erbjudande för marken, till lämpligt pris".
Judiska nationalfonden köpte marken lagligt för att helt säkra äganderätten.
Araberna vräktes inte från sin mark utan kompenserades helt för den.
Brittiska Peelkommittén registrerade denna kompensation 1937.
Gruppen hade sänts till Palestina -
för att utreda tvister mellan araber och judar.
Det visade sig att av de 664 arabiska arbetare som blivit hemlösa -
hade 347 omplacerats av brittiska regeringen utan kostnad.
Övriga tog inte emot hjälp utan hittade arbete på annat håll.
Judarna köpte inte bara marken lagligt, -
de betalade även tio gånger mer än normalpriset.
År 1944 såldes bördig mark i Iowa för 37 dollar per tunnland.
I Palestina betalade judarna mer än 1 000 dollar per tunnland -
för torr stenig mark. Judar kallades "galna" för att de köpte sådan mark.
Det var svår, hård mark.
Men de var inte dumma och de visste att vi måste arbeta hårt.
Så de arbetade hårt. Vår stat är bara 66 år gammal och se vad vi redan har.
På 1800-talet var livet svårt under osmanskt styre -
för arabiska arbetare i Palestina. Många hade förlorat sina gårdar -
på grund av hård beskattning eller beduinbanditer. Det fanns inga skolor.
Ingen elektricitet och väldigt dåliga sanitära förhållanden.
Medellivslängden för arabiska män i Palestina var 30 år.
Med de judiska bosättarnas ankomst började allt detta förändras.
Med hårt arbete förvandlade de träsk till vingårdar, gårdar och citruslundar.
De införde elektricitet i Palestina och förbättrade de sanitära förhållandena.
De arbetade också för att utrota myggorna som orsakade malaria.
Och de lokala araberna drog nytta av judarnas arbete.
Dödligheten bland arabiska barn halverades på 20 år.
Och den förväntade livslängden för arabiska män ökade med 12 år.
Judiska markägare anställde många av dem för att arbeta på jorden -
och betalade bättre löner än arabiska arbetsgivare.
Först och främst fick araberna en inkomstkälla efter att marken köpts.
Med dessa pengar förbättrade de sina levnadsförhållanden.
Arabernas levnadsstandard höjdes. Så på grund av judiska markköp -
förbättrades det arabiska samhällets ekonomiska och sociala villkor.
Araber från grannländerna kom i stora skaror till Palestina -
för att få del av den bättre levnadsstandarden.
Mellan 1922-1947 mer än fördubb- lades Palestinas arabiska befolkning.
Den arabiska befolkningen i Haifa ökade med 290 procent.
I Jerusalem med 131 procent och i Jaffa med 158 procent.
År 1939 beskrev den judiske forskaren Martin Buber -
samarbetet mellan araber och judar i ett brev till Mahatma Gandhi.
"De judiska bönderna har börjat lära sina bröder, de arabiska bönderna -
att kultivera jorden effektivare. Vi vill kultivera jorden ihop med dem, -
för att "betjäna den" som man säger på hebreiska.
Ju bördigare jorden blir, desto mer utrymme finns det för oss och dem.
Vi har ingen önskan att ta mark från dem, vi vill leva ihop med dem."
Då Israel förklarade sig självständigt 1948 hade judarna ett livligt nätverk -
av kibbutzlantbruk i landet ända från Galileen till Negev.
De hade också byggt skolor, sjukhus, vägar och städer.
De fungerade med andra ord redan som en självständig stat.
Då Ben-Gurion deklarerade Israels självständighet år 1948 -
hade Israel redan en grund med mark och bosättningar.
Det fanns många bosättningar över hela landet.
De hade byggts på mark som köpts av judar.
Trots att judafolket har en historisk och rättslig rätt till sin mark -
förhandlar man fortfarande om Israels gränser -
trots att staten har varit självständig i nästan 70 år.
Fast det inte finns några historiska, moraliska -
eller arkeologiska skäl att tvivla på Israels koppling till sitt land -
är israelerna villiga att kompromissa för att rädda liv och åstadkomma fred.
Vi kommer att vänta tills vi har en partner på den palestinska sidan -
som är pålitlig, som inte försöker förgöra Israel och det judiska folket -
som en del av att bygga sin egen nationella berättelse -
och som vill leva med oss i fred och samarbete.
Översättning: Åsa Eriksson Himlen TV7