Ajaloo plahvatusohtlikumas territoriaalses vaidluses
väidavad nii juudid kui palestiinlased,
et Juudea ja Samaaria, praegune Läänekallas, kuulub neile.
Palestiinlaste sõnul elasid nende esivanemad siin tuhandeid aastaid.
Vaatame, kas ajalugu toetab seda argumenti
ning uurime fakte.
Kes on palestiinlased?
1969. a jõudis Iisraeli peaminister Golda Meir uudistesse, kui ta ütles:
"Palestiina rahvast kui sellist pole olemas.
Me ei visanud neid kodumaalt välja ega võtnud neilt nende riiki,
kuna neid polnud olemas."
Golda argument oli vastuoluline,
siiski nõustusid temaga paljud araabia juhid ja ajaloolased.
1937. a Araabia juht Awni Abdul-Hadi ütles Briti komisjonis:
"Riiki nimega Palestiina ei eksisteeri.
Sionistid lõid termini Palestiina.
Piibliski pole ka Palestiinat.
Palestiina mõiste on meile võõras."
Araabia ajaloolane Philip Hitti oli kümme aastat hiljem nõus
oma tunnistuses angloameeriklasega komisjonile:
"Ajaloos pole olemas mõistet Palestiina."
1956. aastal ütles Saudi Araabia ÜRO saadik:
"On üldteada, et Palestiina pole midagi muud kui Lõuna-Süüria."
Süüria diktaator Hafez Al-Assad ütles PLO juhile Arafatile:
"Ära kunagi unusta,
et Palestiina rahvast või Palestiina entiteeti pole olemas.
Palestiina on lahutamatu osa Süüriast."
1936. a pakkus Briti valitsus Lord Peelile komitees esimest korda
Palestiina jagamist juutide ja Palestiina araablaste vahel.
Me kõik olime palestiinlased, sest regiooni nimi oli Palestiina.
Praegused "palestiinlased" omavad seda rahvuse nimetust,
kuid see termin on ajalooliselt väär.
Mis on ajalooline tõde?
Uurime, kes on palestiinlased ja mis on nende argumendid Iisraelile.
1. väide: päritud õigused
"Palestiinlased on kaananlased"
Paljud Palestiina araablased, nt Yasser Arafat,
on väitnud, et põlvnevad iidsetest kaananlastest.
Mugav argument, sest kaananlased olid esimesed tuntud Iisraeli asunikud.
2014. a mais ütles Palestiina omavalitsuse esindaja:
"Palestiinlased on siin elanud 5000 aastat."
Ajaloo järgi ei saa palestiinlased olla seotud kaananlastega,
sest iisraellased hävitasid nad peaaegu täielikult 13. saj. eKr.
Järelejäänud segunesid Iisraeli kultuuriga.
Palestiinlased väidavad, et vilistid on nende esivanemad.
Tõsi, sõna Palestiina tuleneb Koljati suguharust,
kuid kas nad ikka jagavad sama DNA-d?
"Palestiinlased on vilistid"
Vilistid olid Kreeta meresõitjad.
Vilistid said oma nime heebrea sõnast, mis tähendab vallutajaid.
Palestiina tähendab vallutatud maad.
Miks seda nii kutsuda?
Kui vilistid vallutasid Iisraeli 12. saj. eKr,
jäid nad elama Vahemere kaldale.
Nad ei asustanud Jeruusalemma, Hebronit või Jeerikot,
mida tänapäeval väidetakse kuuluvat palestiinlastele.
6. saj. eKr olid vilistid ühinenud assüürlastega
ning babüloonlased vallutasid nad.
Pärast seda kadusid vilistid ajaloost.
Ekspertide sõnul ei saa täna keegi tõestada vilistide sugupuud.
Kui palestiinlased tahavad seda ikka väita,
peaksid nad tunnistama, et pärinevad Kreetalt, mitte Iisraelist.
Palestiinlased ei saanud DNA vilistitelt,
kuigi nad said oma nime nende järgi.
Kui Rooma keiser Hadrianus vallutas Jeruusalemma 135 pKr,
tahtis ta hävitada isegi mälestused juutidest
ning hävitada nende side Iisraeli maaga.
Hadrianus nimetas selle koha oma ajalooliste vaenlaste järgi:
Süüria-Palestiina, mis oli vilistide ladinakeelne vaste.
Kui palestiinlased ei ole vilistid ega kaananlased, kes nad on?
Nad jagavad DNA-d saudidega,
iraaklastega, süürlaste ja jordaanlastega.
Nad on araablased.
Ajaloos pole olnud Palestiina rahvast ega riiki.
Tol ajal ei arvatud olevat rahvast nimega palestiinlased.
Nad kõik olid araablased.
Minu selja taga on üks maailma kõige vastuolulisem kinnisvara.
Templimägi on juutide püha koht ja moslemite seas kolmas püha.
Moslemite arvates tuli Muhamed siia oma kuulsal ööreisil.
Sellega väidavad palestiinlased Jeruusalemma olevat nende oma.
2. väide: usuõigused
Moslemitele peavad Jeruusalemma nagu islami linn Al-Quds.
Ajalugu ei räägi, et prohvet Muhamed oleks seal olnud.
Tema sõjavägi saabus sinna alles viis aastat pärast tema surma.
Jeruusalemma linna ei mainita kordagi Koraanis.
Heebrea Piiblis mainitakse seda enam kui 600 korda.
Jeruusalemm oli Muhamedi eluajal ebaoluline linn Bütsantsi impeeriumis.
See oli kristlik linn, kus polnud ühtki mošeed.
Pärast Jeruusalemma vallutamist
nad ehitasid mošee juudi Templimäele, uskudes, et koht on püha.
Nad ehitasid sinna Kaljumošee ja Al-Aqsa.
Nimi on võetud Koraanis mainitud Muhamedi ööreisist.
Moslemiteadlased paigutavad ehitamise aastasse 690 pKr,
kuigi Muhamed suri juba 632. aastal.
Kuidas sai tema ööreis viia ta Jeruusalemma mošeesse,
mis ehitati alles pärast tema surma?
Koraan ei maini Jeruusalemma.
Lihtsalt on kirjas, et Muhamed oli unes al-Aqsas,
mis tähendab kõige kaugemat kohta.
Varased islamiuurijad tõlgendasid seda taevast kohta Allahi õuena.
Tõlgendused muutusid, kui islamist sai poliitiline jõud.
Ristisõdade ajal muutis moslemite juht Saladin islamitraditsiooni,
et tugevdada arusaama, et Jeruusalemm kuulus moslemitele.
Ta väitis, et Muhamed
ei lõpetanud taevas vaid al-Aqsa mošees.
Tänapäeval on juutide Templimägi moslemite kolmas püha koht
Saudi-Araabia Meka ja Medina järel.
Moslemid usuvad, et kui nad võtavad maa enda valdusesse,
kuulub see igavesti islamile.
Siiski tunnistasid moslemijuhid 20. sajandi alguses,
et Templimäel on juutide ajalugu.
1924. a avaldas Jeruusalemma moslemite ülemnõukogu
turistidele Templimäe brošüüri.
See ütleb: "Siin asus varem Saalomoni tempel.
Levinud arusaama järgi on see koht, kus Taavet ehitas altari Issandale."
Brošüüris kirjeldatakse ka maa-aluseid kambreid,
mida ristisõdijad kutsusid Saalomoni tallideks.
"Ilmselt ehitati samal ajal kui Saalomoni tempel."
1927. aastal sai mošee maavärinas kannatada.
Remondi ajal analüüsisid arheoloogid selle struktuuri.
Nad leidsid Liibanoni ja Küprose seedripuitu 9. saj. eKr.
Sel ajal ehitas Saalomon juutide templi samast toorainest.
Väljakaevamistel leiti ka juudi rituaalne vann teise templi ajast
ning ka mosaiik Bütsantsi kiriku ajast.
Enamike ajaloolaste arvates tulid juudid siia esimesena,
kuid araablased väidavad, et nad on olnud siin kauem.
Õigust tagasi pöörduda
on arutatud kõigil Lähis-Ida rahukonverentsidel alates 1948. a.
3. väide: tagastamisõigus.
Ristisõdade ja 19. sajandi vahel
oli araablaste arv kasvanud ainult 200 000-300 000ni.
Araablaste rahvastiku kasv jäi seisma.
Ekspertide sõnul suurendas juutide saabumine rahvaarvu.
1882. a algas juutide immigratsioon.
Samal ajal hakkasid Palestiina araablased
saabuma naaberriikidest, et saada parem elatustase Palestiinas
ja sõdida juutide migratsiooni vastu, kes tegid selle elutaseme võimalikuks.
1948. aastal oli Palestiina araablaste arv 1,3 miljonit.
Briti Siinai kuberner tõi välja:
"Väga raske on õigustada araablaste viletsust,
kui naaberriikide kaasmaalased tahtsid tulla samasse viletsusse."
Eksperdid ütlevad, et kui Palestiina araablased
tahavad naasta seaduslikult oma endisele maale,
peaksid nad naasma Egiptusesse, Iraaki, Marokosse ja Süüriasse,
kuid mitte Iisraeli.
1967. a riigipiirid
Maailma liidrid kutsuvad Iisraeli naasma 1967. a piiridesse.
Ajalugu kohaselt pole piirid 1967. a ning need pole tegelikud piirid.
Läänekalda piirid olid 1948. aasta sõja relvaliin.
Seal armeed peatusid pärast sõja lõppu.
Nii sündis 1967. a piir või 1948. aasta piir.
1967. aasta relvaliini peeti piiriks Iisraeli ja Jordaania vahel.
Jordaania annekteeris Läänekalda ning sellest sai osa Jordaaniast.
Kui Jordaania okupeeris Läänekalda ja Ida-Jeruusalemma 1948. a,
aeti juudi rahvas sealt välja.
Vähemalt 30 sünagoogi hävitati
ja juute ei lubatud pühapaikadesse nagu Läänemüür.
Seal elavatest Palestiina araablastest
said automaatselt Jordaania kodanikud.
Iisrael ei saa naasta 1967. a piiridele kolmel põhjusel.
1. Enne 1967. aastat oli Läänekallas Jordaania, mitte palestiinlaste käes.
Jordaania vallutus rikkus rahvusvahelist õigust.
2. Briti 1922. a mandaat lubas selle maa juutidele.
3. Palestiina riiki ei olnud 1967. a ega kunagi enne.
Golda Meir küsis: "Kuidas saaksime naasta okupeeritud aladele?
Seal ei ole kedagi, kelle juurde naasta."
Okupatsioon tähendab, et kui omistad midagi,
mis ei kuulu sulle või kuulub kellelgi teisele.
Läänekaldaga see nii ei ole.
Okupatsioonist rääkides, jah, Läänekallast on sageli vallutatud.
Vallutajad on olnud Babüloonia, Assüüria, Kreeka, Rooma,
Ottomani impeerium ja Suurbritannia.
Kui iisraellasi kutsutakse okupantideks oma riigis,
siis moonutatakse sellega kõvasti ajalugu.
Läänerannik pole kunagi olnud palestiinlaste käes
ja Palestiina pole kunagi olnud iseseisev riik.
Läänekallast on iseseisvalt valitsenud ainult juudid.
1967. a Iisrael võtab Läänekalda kuuepäevasõjas Jordaaniaga.
Täna kutsuvad paljud maailma juhid seda "okupeeritud alaks".
Kas see termin on õige?
Vaatame nüüd Iisraeli seadusi ja ajaloolist õigust oma antud alale.
See on ajaloo vanim territoriaalne vaidlus.
Nii juudid kui araablased on sajandeid vaielnud,
et nemad on Iisraeli maa seaduslikud omanikud.
Juutidel on neli põhjust omandiõigusele.
Esimene on Jumala tõotus Aabrahamile.
1. väide: Jumala tõotus Aabrahamile
Iisraeli peaminister David Ben-Gurion ütles,
et Piibel on juutide mandaat elada Iisraeli maal.
1. Mooseses andis Jumal maa Aabrahamile, Iisakile ja Jaakobile,
st Iisraeli esiisadele.
Ülejäänud Piibel räägib nende järglastest Iisraelis.
Mooses juhtis juudid tagasi Iisraeli pärast seda, kui nad elasid Egiptuses.
400 aastat hiljem,
u 1000 eKr vallutas kuningas Taavet Jeruusalemma
ning ehitas sellest enda pealinna.
Kuid juutide ajalugu ei piirne üksnes tänapäeva Iisraeliga.
Neist on leitud jälgi läbi Juudamaa ja Samaaria
ning praegusel palestiinlaste Läänekaldal.
Peetel, kus Jaakob nägi und redelist taevasse.
Siilo, seaduselaeka puhkepaik.
Petlemm, kuningas Taaveti sünnikoht.
Hebron, kuhu on maetud juutide esiisad.
Need asjad ei ole lihtsalt dokumenteeritud Piiblis ja ajaloos
vaid neid leidub ka arheoloogilistes väljakaevamistes kogu riigis.
Oleme lihtsalt pinda kompinud
ja juba oleme leidnud rikkaliku juutide kultuuri ja ajaloo ajast,
ajast, mil Taavet ehitas 3010 a tagasi Jeruusalemma.
Asjaolu, et juudid valitsesid Iisraeli,
on kirjas ka Piibli välistes allikates, sageli Iisraeli vaenlaste poolt.
Egiptuse seina graveering 13. sajandist eKr mainib,
et Iisrael on hävitatud.
840. a eKr kirjutas Moabi kuningas Meesha Taaveti perekonnast.
Damaskuse Hasael kirjutas sellest 100 aastat hiljem.
1. saj. pKr kirjeldas juudi ajaloolane Josephus
Jeruusalemma templit ja selle hävitamist roomlaste poolt.
Sama kinnitab ka Tiituse triumfikaare graveering Roomas.
Arheoloogid leiavad iga päev uusi tõendeid juudi kultuurist,
mis ulatuvad tuhandete aastate taha.
20. saj. on seda seost tunnustatud mitu korda rahvusvahelises õiguses.
2. väide: rahvusvaheline seadus
on korduvalt taganud juutidele poliitilise suveräänsuse Palestiinas.
1917. a kirjutas Briti välisminister Arthur Balfour avalduse,
kus ta nõudis juutidele kodumaad Palestiinas,
mida nimetati tol ajal ka Lõuna-Süüriaks.
Palestiina oli kogu Iisrael, Jordani Läänekallas ja Jordaania.
1920. a kogunesid liitlaste juhid Itaaliasse San Remos,
et jagada Ottomani impeeriumi jäänused.
Koostati San Remo otsus, kuhu lisati Balfouri deklaratsioon.
Otsusele kirjutasid alla Rahvasteliidu riigid.
Britid said õiguse Palestiinat valitseda.
Neil oli juriidiline kohustus aidata juutidel riiki üles ehitada.
Rahvasteliit võttis brittidelt Palestiina juhtimise üle 1922. a,
mis tunnustas juutide ajaloolist sidet oma riigiga
ja nende vajadust tunnistada seda oma kodumaaks.
Sel hetkel oli juutidele määratud ala oluliselt vähendatud.
Üle 75% määrati uude Araabia riiki Trans-Jordaaniasse.
Mandaadile kirjutasid alla kõik 51 Rahvasteliidu liiget.
Jällegi rahvusvaheline õigus garanteeris juutidele riigi.
25 aastat hiljem oli see riik ainult paberil.
1945. a asutati Rahvasteliidu asemel ÜRO.
ÜRO põhikirja artikkel 80 ütleb,
et ÜRO ei püüa muuta olemasolevat riiki, rahvast või mandaate.
Teisisõnu ÜRO tunnustas, et juutidel on õigus
asuda elama Palestiinas Jordani jõest Vahemereni.
ÜRO on Rahvasteliidu õigusjärgne järeltulija ja pärija,
mis tähendab, et ÜRO peab järgima kõiki
Rahvasteliidu poolt välja antud kohustusi ja lubadusi.
Kahjuks ÜRO ei teinud seda Iisraeli puhul
juutide omandiõiguste kohta nende maa osas.
1947. a jagati juutidele määratud maa jälle osadeks.
ÜRO otsustas, et Palestiina jagatakse pooleks.
Juudid saaksid 56%
ja araablased 43%, mis liidetaks Jordaaniaga.
Jälle andis rahvusvaheline õigus juudiriigile mandaadi.
Iisrael kuulutas iseseisvuse välja 1948. aastal.
Järgmine aasta kiitis ÜRO selle heaks.
Vaatamata paljudest seaduslikest kinnitustest
vaieldi Iisraeli piiride üle aastakümneid,
kui Araabia juhid õhutasid vägivalda Iisraeli vastu.
Mufti al-Husseini ütles:
"Mida ÜRO tindiga kirjutas, hävitame meie verega."
3. väide: ala vallutati kaitsesõdades
2002. a kasutas ÜRO peasekretär Kofi Annan mõistet
illegaalne okupatsioon, kui Iisrael vallutas Läänekalda 1967. a.
Kriitikud viitasid, et mõiste illegaalne on ekslik,
kuna Läänekallas pole eales
kuulunud seaduslikult Palestiina araablastele.
Palestiinat valitsesid Ottomani türklased 1516-1918. aastatel.
Suurbritannia valitses seda järgmised 30 aastat,
kuni Iisrael kuulutas välja iseseisvuse.
Sellele järgnenud sõjas võttis Jordaania Läänekalda üle
ja annekteerisid ametlikult Läänekalda 1950. aastal.
Ajalugu mõistetakse puudulikult ja rikutakse rahvusvahelist seadust
pärast seda, kui Jordaania võttis üle Läänekalda.
1967. a kuuepäevasõjas kaitses Iisrael ennast,
kui Süüria, Jordaania ja Egiptuse armeed piirasid meid,
olles valmis lükkama meid merre.
Iisrael võitis sõja ning saime Läänekaldast Juudamaa ja Samaaria.
Need alad vallutati Jordaanialt.
Iisrael vallutas selle maa Jordaanialt, mistõttu kuulub see nüüd Iisraelile,
vastavalt rahvusvahelisele õigusele.
Üks Rahvusvahelise Kohtu kohtunik kirjutas 1967. a sõjast:
"Riik (Iisrael), mis kaitseb end seaduslikult enesekaitseõigusel,
võib võtta üle ja vallutada võõrterritooriumi,
kui ala üle võtmine ja vallutamine on vajalik selle enesekaitseks..
Kui territooriumi eelmine hoidja (Jordaania)
oli võtnud ala ebaseaduslikult, omab seejärel ka riik,
kes vallutab ala seaduslikult enesekaitsesõjas,
suuremat omandiõigust kui selle endine hoidja."
Ostsime maa oma sõdurite verega.
Me ei alustanud sõda vaid araablased alustasid.
Tavaliselt, kui sõja algataja kaotab, peab ta maksma hinda.
Miks peame meie praegu maksma?
Viimane põhjus, miks Iisrael õigustab oma õigust riigile
on seotud sellega, mida nad riigiga tegid.
4. väide: juudid asustasid maa ja arendasid seda.
Tänaseks on Iisraeli elanikkond üle 8 miljoni.
1850. a elas Iisraelis ja Läänekaldal vaid 350 000 inimest.
1857. a ütles Briti Palestiina konsul, et piirkond oli asustamata.
See vajas kõige rohkem elanikkonda.
Kümme aastat hiljem kirjutas briti teadlane H. B. Tristram:
"Terved külad on sellel maal hääbumisohus."
Ameerika kirjanik Mark Twain kirjutas Jisreeli oru kohta:
"50 km kaugusel pole külasid näha kummaski suunas.
Näha on beduiini telkide kobarad, kuid mitte alalisi elukohti."
Palestiina araablased väidavad, et juudid võtsid nende maa,
tõstsid omanikud välja ja jätsid tuhanded araabia talumehed kodutuks.
Kas see oli ka tegelikult nii?
Uurime.
Juudid hakkasid 1850. aastatel ostma Palestiinas maad.
Araablastest müüjate poolt oli valik piiratud.
Araablased elasid mägedes ega müünud seda maad.
Araablased tahtsid müüa maad kohtades,
kus nad ei elanud ja kust nad olid varem lahkunud.
Dokumendid näitavad, et enamik juutide ostetud maast
kuulus jõukatele moslemiperedele, kellest enamik ei elanud Palestiinas.
Araablasi oli palju.
Beiruti ja Damaskuse ülemvõim.
Samuti kohalikud ja maakülade elanikud.
Kõik tahtsid maad maha müüa.
Pakkumine oli suurem kui nõudlus.
Juutide poliitika oli, et ükski araablane ei lahku tahte vastaselt.
1920. a sionistlike tööliste juht David Ben-Gurion ütles:
"Me ei tohi mingil juhul puutuda maad,
mis kuulub araablastele või kus nad töötavad.
Ainult siis, kui nad lahkuvad,
teeme pakkumise nende maa ostmiseks sobiva hinnaga."
Juudi rahvusfond ostis maa legaalselt, et kindlustada omandiõigus.
Araablasi ei aetud maalt välja vaid neile maksti hüvitist.
Lord Peeli komitee märkis need asjad üles.
Rühm saadeti Palestiinasse,
et uurida araablaste ja juutide vahelisi konflikte.
Selgus, et 664 araabia töötajat võõrandati maa müügiga.
Briti valitsus asustas tasuta ümber 347 araablast.
Ülejäänud ei tahtnud abi ning otsisid mujalt tööd.
Juudid ostsid maad seaduslikult
ja maksid selle eest kümnekordse summa.
1944. aastal müüdi Iowa viljakat maad 110 dollarit aaker.
Palestiinas maksid juudid kuiva kivise pinnase eest
üle 1000 dollarit aakri kohta.
Juudid olevat hullud, kui ostsid sellise kasutu tühermaa.
Juudid nad teadsid,
et peavad kõvasti töötama ja nad tegid seda.
Riik on vaid 66 aastat vana ja vaadake, mis meil juba on.
19. sajandil oli Osmanite võimu ajal araablaste elu raske.
Paljud kaotasid oma talud suurte maksude või röövlite tõttu.
Polnud koole ega elektrit ning jäätmekäitlus oli algeline.
Keskmine araablase mehe eluiga oli 30 aastat.
Juudi asunikega tingimused hakkasid muutuma.
Raske tööga said soodest viljapuuaiad ja talud.
Palestiina sai elektri ja jäätmekäitlust parandati.
Hävitati ka malaariasääsed.
Kohalikud araablased said juutide tööst kasu.
20 aastat hiljem vähenes araabia laste suremus poole võrra.
Araabia meeste eluiga tõusis 12 aasta võrra.
Juudi maaomanikud palkasid neid maal töötama
ning maksid paremat palka kui araablased.
Araablastel oli sissetulekuallikas, kui juudid ostsid maa.
Rahaga nad parandasid oma elutingimusi.
Araabia elatustase tõusis.
Kui juudid ostsid maa, paranes araabia ühiskonna olukord.
Naaberriikide araablased
tulid massidena Palestiinasse, et kasutada ära parem elatustase.
1922-1947. a kahekordistus Palestiina araablaste arv.
Haifas suurenes araablaste arv 290 protsenti,
Jeruusalemmas 131 protsenti ja Jaffas 158 protsenti.
1939. a juudi õpetlane Martin Buber
kirjeldas araablaste ja juutide koostööd oma kirjas Mahatma Gandhile.
"Juudi põllumehed õpetavad araabia vendadest põllumehi,
et maad tõhusamalt harida.
Tahame nendega maad harida,
ja teenida seda nagu heebrea keeles öeldakse:
"Mida viljakam muld tuleb, seda rohkem ruumi on mõlemale."
Me ei taha neilt maad ära võtta vaid elada nendega koos."
Kui Iisrael kuulutas 1948. a välja iseseisvuse,
olid juudid rajanud kibutsi farmide võrgustiku Galileast Negevini.
Nad ehitasid koole, haiglaid, teid ja linnu.
Nad juba toimisid kui iseseisev riik.
Kui Ben-Gurion teatas Iisraeli iseseisvusest 1948. a,
oli Iisraelil juba maa ja asundused.
Kogu riigis oli palju asulaid.
Need ehitati juutide poolt ostetud aladele.
Kuigi juutidel on ajalooline ja seaduslik õigus oma riigile,
peetakse endiselt läbirääkimisi Iisraeli piiride üle,
kuigi riik on olnud iseseisev 70 aastat.
Kuigi ajalooliselt, moraalselt või arheoloogiliselt
pole põhjust kahelda Iisraeli sidemes oma riigiga.
Iisraellased on valmis kompromissiks, et päästa elusid ja säilitada rahu.
Ootame, kuni meil on Palestiina poolel usaldusväärne partner,
kes ei taotle Iisraeli ja juutide hävitamist,
eesmärgiga kujundada oma rahvuslikku narratiivi,
ja kes on valmis elama rahus ning tegema meiega koostööd.
Tõlge: Roland Palu