Shalom, olen tohtori Susanna Kokkonen, -
Jad Vashemin kristittyjen ystävien johtaja.
Tervetuloa seuraamaan Kansakunta muistaa -ohjelmaa, -
ainutlaatuista lähetystä Jerusalemista, Israelista.
Holokaustin muisto- ja opetuskeskus Jad Vashem järjestää vuosittain -
holokaustin kuuden miljoonan juutalaisuhrin muistotilaisuuden -
Varsovan geton kapinan heprealaisena vuosipäivänä.
Vuoden 2015 juhla alkoi valtiollisilla seremonioilla -
huhtikuun 15. päivän iltana.
Holokaustin muistopäivän keskeinen teema vuonna 2015 oli -
vapautuksen ahdistus ja paluu elämään -
70 vuotta toisen maailmansodan päättymisestä.
Yhteistyökumppanimme NRB:n tavoin uskomme, -
että kristittyjen on tärkeää tuntea menneisyys -
ja antisemitismin kohtalokkaat seuraukset.
Jad Vashem perustettiin vuonna 1953 -
Israelin parlamentin Knessetin päätöksellä.
Se omistautuu holokaustin muistamiseen, dokumentointiin, -
tutkimukseen ja opetukseen.
Vuonna 2006 Jad Vashem perusti Jad Vashemin kristityt ystävät -
holokaustin merkityksen välittämiseksi kristikunnalle.
Nyt kansalliset kristilliset mediat välittävät sinulle -
tämän ainutlaatuisen ohjelman Jerusalemista.
Liity seuraamme Kansakunta muistaa -ohjelmaan!
Kansakunta muistaa...
holokaustin uhreja ja sankareita
Jad Vashemin kristityt ystävät ja NRB Network
Tuotanto: Jad Vashem
"Heille minä annan huoneessani ja muurieni sisällä -
muistomerkin ja nimen... joka ei häviä." Jes. 56:5
"Muista, että olin syytön ja kuolevainen, kuten sinäkin.
Minullakin oli suuttumuksen, ilon ja myötätunnon kasvot, ihmisen kasvot!"
Benjamin Pondan, murhattu Auschwitzissä 1944.
Holokaustin uhrien ja sankarien muistopäivä, Jad Vashem
Hyvät naiset ja herrat, -
seremoniaan saapuvat presidentti ja hänen vaimonsa, -
pääministeri ja hänen vaimonsa, Knessetin puhemies, -
korkeimman oikeuden ylituomari ja hänen miehensä -
sekä Jad Vashemin neuvoston ja lautakunnan puheenjohtajat.
Komppania eteen vie!
Komppania olalle vie!
Muistosoihtujen sytytykseen kutsumme -
Jad Vashemin lautakunnan puheenjohtajan Avner Shalevin.
Komppania eteen vie!
Komppania olalle vie!
Komppania jalalle vie!
Komppania lepo!
Olkaa hyvä ja istuutukaa!
Kuva, jonka näette, on otettu, -
kun amerikkalaissotilaat olivat vapauttaneet -
Bergen-Belseniin menevän kuljetuksen Saksassa.
9. toukokuuta 1945 natsi-Saksa voitettiin, ja maailma iloitsi.
Kaikkialla Euroopassa järjestettiin paraateja ja juhlallisuuksia, -
mutta juutalaiset eivät juhlineet, - sillä voitto tuli heille liian myöhään.
Heidän kauan odottamastaan vapautuksen päivästä tuli -
kriisin ja yksinäisyyden päivä tuhon laajuuden tullessa ilmi.
Eloonjääneet lähtivät etsimään sukulaisiaan kotikaupungeistaan.
Entisen kodin näkeminen oli kuitenkin järkyttävä kokemus.
He kohtasivat ankaraa antisemitismiä.
Paikallinen väestö murhasi noin tuhat juutalaista.
Monet eloonjääneet yrittivät lähteä Euroopasta maihin, -
joissa he voisivat asua turvassa.
Muutto Israeliin oli monelle eloonjääneelle tärkeä askel.
He osallistuivat paremman paikan rakentamiseen -
itselleen ja tuleville polville.
Istuin hämilläni äitini vieressä.
Kaikki tapahtui nopeasti. Yritin keskittyä ajatuksiini.
Selvisinkö todellakin hengissä?
Olenko yksinäinen tyttö eloonjääneiden joukossa, -
matkalla näiden naisten kanssa jonnekin, jolla ei ole merkitystä.
Toiveeni toteutui.
Halusin jäädä eloon nähdäkseni murhaajien kaatuvan.
Jumala toteutti toiveeni.
En enää välittänyt, minne olimme menossa, -
enkä pelännyt, vaikka olin lapsi.
Mutta yhtäkkiä pelko taas valtasi minut.
Onko maailmassa vielä muita lapsia? Miten sovin heidän joukkoonsa?
Miten voin katsella heitä onnellisina, leikkimässä ja oppimassa?
Ei sen ole väliä. En ole enää lapsi.
Minun täytyy kokea vapaus. Yritän juosta muutaman metrin.
Yksin, vain omaksi ilokseni.
"Äiti, yritän," kuiskasin, mutta hän ei ymmärtänyt minua.
Ennen kuin hän ehti vastata, lähdin jonosta, -
katsoin oikealle ja vasemmalle ja juoksin auton luo ja takaisin.
Palasin jonoon hengästyneenä ja uupuneena.
Silloin luokseni tuli pitkä mies, -
ja hänen perässään miehiä ja naisia valkoisissa takeissa.
Olin kauhuissani. He vievät minut! Tämä oli ansa!
Silmäni täyttyivät kyynelistä.
Pitkä mies silitti hiuksiani ja sanoi: "Tyttö rukka, miten sinä jäit eloon?"
He sanoivat kuorossa: "Pikku tyttö, olitko keskitysleirissä?"
"Miten selvisit? Miten vanha olet? Nyt olet vapaa."
He kaikki kyselivät ja silittelivät.
Vapisin pelosta ja huusin: "En ole lapsi, olen 16 ja osaan tehdä työtä!"
Olin toistanut sitä useasti uskoen sen pelastavan henkeni.
He kuiskailivat keskenään ja perääntyivät hiljaa itkien.
Sitten äiti syleili minua ja sanoi kyyneleet silmissään: -
"Zelinka, olemme todellakin vapaita, ei sinun tarvitse tehdä työtä.
Muista, että olet vain 13-vuotias, niin, 13 vuotta ja 2 kuukautta.
Sinun ei tarvitse enää valehdella, ei pelätä eikä piileksiä.
Olet vapaa. Olemme vapaita.
Tämä oli ote eloonjääneen Zila Liebermanin kirjasta -
Zelinka, tyttö, joka selvisi Auschwitzista.
Zelinka, Zila Lieberman, on tänään täällä kanssamme.
Olet kaukaisuudessa
Tuska on ohi
Hyväksyntä jäljelle jää
Kysymyksistä, pohdinnoista ja peloista
Hyväksyntä jäljelle jää
Kohosit kaiken ylle, levitit siipesi
Palasit lähteeseen
Ei enää kysymyksiä
Lähdit tietämättä miksi
Tietämättä minne
Loppuun saatettuna
Lähdit tietämättä miksi
Tietämättä minne
Loppuun saatettuna
Olet kaukaisuudessa
Tuska on ohi
Hyväksyntä jäljelle jää
Kysymyksistä, pohdinnoista ja peloista
Hyväksyntä jäljelle jää
Kohosit kaiken ylle, levitit siipesi
Palasit lähteeseen
Ei enää kysymyksiä
Lähdit tietämättä miksi
Tietämättä minne
Loppuun saatettuna
Lähdit tietämättä miksi
Tietämättä minne
Loppuun saatettuna
Kuusi soihtua sytytetään -
niiden kuuden miljoonan veljemme ja sisaremme muistoksi, -
jotka natsit ja heidän avustajansa murhasivat, -
sekä Israeliin muuttaneiden eloonjääneiden kunniaksi.
He ovat rakentaneet tätä maata -
ja auttaneet säilyttämään uhrien muiston tuleville polville.
Soihtujen sytyttäjiä saattavat heidän omaisensa.
Ensimmäisen soihdun sytyttää Avraham Harshalom.
Hän on syntynyt Prozanissa, Puolassa.
Saavuttuamme Auschwitziin -
vanhempani ja isoäitini vietiin heti kaasukammioihin, -
ja veljeni muutaman viikon kuluttua. Vain minä jäin jäljelle.
Pakenin Auschwitzista.
Leirin ympärillä oli suuri työalue, jossa ei ollut sähköaitaa.
Siellä oli vain vartiotorneja.
Työpäivän lopussa minä ja kaksi ystävääni piilouduimme sille alueelle.
Eräs mies kotikaupungistani peitti meidät tinalla ja mullalla, -
etteivät koirat haistaisi meitä.
Päätimme lähteä sinä yönä.
He ampuivat meitä kohti, ja juoksimme noin 18 kilometriä.
Aioimme ylittää Vistula-joen siltaa pitkin, -
mutta siellä oli sotilas, joten uimme sen yli.
Kenkäni täyttyivät vedellä ja vetivät minut alas, -
koska olin huono uimari.
Meidät saatiin kiinni, mutta ei hirtetty.
Saimme 25 raipaniskua ja meidät määrättiin elinikäiseen pakkotyöhön.
"Rikolliset" määrättiin kaivamaan ojia Auschwitzin ympärille.
Meidän piti kaivaa joka päivä kaksi metriä.
Se, joka ei saanut sitä tehtyä, tapettiin.
Lokakuussa 1944 minut vietiin Flossenbürgin keskityisleirille.
Siellä tapasin Jaakov Kozalczykin, joka toimi kapona Auschwitzissa.
Hän auttoi minua ja kahta ystävääni pääsemään -
Saksaan menevään kuljetukseen.
Kun se pysähtyi matkalla, siirryimme junastamme hiilijunaan.
Tulimme Prahaan ja odotimme aamuun hiilen seassa.
Kun näimme nuoren miehen ja naisen, pyysin vaatteita, -
koska meillä oli raidalliset vankivaatteet.
Nainen vei meidät kotiinsa, ja hänen äitinsä Jirina Sobotkova pesi meidät, -
antoi meille vuoteensa ja järjesti piilopaikan.
Kahden kuukauden kuluttua sota päättyi.
Israelin itsenäistyttyä -
israelilaisia tuli värväämään juutalaisopiskelijoita armeijaan.
Värväydyin lentäjäkoulutukseen.
Soihtu syttyköön!
Komppania asento!
Komppania lepo!
Toisen soihdun sytyttää Dov Shimoni, joka syntyi Budapestissa, Unkarissa.
Saksalaiset tulivat Budapestiin 19. maaliskuuta 1944.
Tuolloin työskentelin virkailijana juutalaisten sairaalassa.
Kaksi SS-upseeria tuli ja ilmoitti pakkolunastavansa sairaalan.
Meidän piti poistua 8 päivän kuluessa.
Sairaala siirrettiin tulevan geton alueella olevaan juutalaiskouluun.
Koulu osoittautui liian pieneksi ja puutteelliseksi.
Siksi perustimme neljä lisäsairaalaa gettoon ja yhden sen ulkopuolelle.
Ne olivat kaikki kansainvälisen Punaisen Ristin suojeluksessa.
Nuoliristi tunkeutui Budan juutalaisyhteisön sairaalaan -
katolilaispappi, isä Kunin johdolla.
He murhasivat 108 juutalaista mitä sadistisimmalla tavalla.
Olimme kauheassa tilanteessa.
"Koskemattomuuden" piti suojella sairaalaamme.
Työskentelin geton ulkopuolella olevan sairaalan hallinnossa.
Tätä lääkärinlaukkua kannoin mukanani.
Tekeydyin harjoittelijaksi.
Saimme kahdelle apulaisellemme paarit ja käsivarsinauhat.
Se antoi virallisen vaikutelman.
Annoin heille sairaalasta paperit, -
joiden mukaan heidän oli mentävä gettoon -
hakemaan ruokaa, lääkkeitä tai potilaita.
Ruokimme kaikki sairaalassa olevat 200 ihmistä.
Siellä oli työntekijöitä, potilaita ja pakolaisia.
Venäläiset lähestyivät päivä päivältä.
Tehtävämme oli jäädä henkiin ja auttaa muita jäämään henkiin.
18. tammikuuta 1945 Punainen Risti vapautti sairaalan.
Rakennuksessa oli 248 juutalaista.
Pelkäsimme, että naisia raiskataan ja potilaita ryöstetään.
Siksi kirjoitimme suurin kyrillisin kirjaimin: "Sukupuolitautien sairaala".
Se piti sotilaat poissa.
Muutettuaan Israeliin vuonna 1949 Dov toimi sairaaloiden johtotehtävissä.
Eläkkeelle jäätyäni tein vapaaehtoistyötä monta vuotta.
Uin hieman ja kävelen 2―3 km juoksumatolla joka toinen päivä.
Olen 96-vuotias.
Soihtu syttyköön!
Komppania asento!
Komppania lepo!
Kolmannen soihdun sytyttää Sara Weinstein, omaa sukua Chajat.
Hän on syntynyt Stefanissa, Puolassa.
Olimme lähes vuoden Bereznen getossa.
Eräs vartijoista, joka oli isäni ystävä, sai tietää, -
että meidät kaikki teloitettaisiin.
Tämä ei-juutalainen nimeltään Popil salakuljetti meidät ulos vankkureissa.
Hän vei meidät kotiinsa, ja sinne tuli muitakin perheitä.
Paikalliset saivat tietää siitä ja mursivat talon oven.
He ampuivat ensin Popilin ja hänen vaimonsa.
Äitini makasi päälläni suojellakseen minua.
Hänet tapettiin, mutta hän pelasti henkeni.
He sytyttivät talon palamaan.
Sisareni ja isäni jäivät eloon ja veljeni katosi.
Pakenimme metsään.
Olin 6-vuotias. Olin haavoittunut ja yltä päältä veressä.
Olin käsittämättömän onnekas, että selvisin hengissä.
Metsässä oli muitakin perheitä.
Öisin miehet menivät kyliin varastamaan ruokaa.
Kääriydyimme lehtiin ja oksiin pitääksemme itsemme lämpiminä.
Asuimme metsässä lähes kolme vuotta.
Sitten partisaanit tulivat kertomaan, että sota on ohi.
Isä ja muut, noin 15 miestä, päättivät kostaa rakkaidensa kuoleman.
He lähtivät kylään ilman aseita.
Ukrainalaiset saivat heidät kiinni.
He kiduttivat heitä raa'asti ja hautasivat joukkohautaan.
Meidät kolme tytärtä lähetettiin Zakopaneen taloon, -
jonne Lena Küchler kokosi lapsia.
Hän tarjosi meille kodin ja valmisti meitä normaaliin elämään.
Pysyttelin aina sisällä ja olin aina surullinen.
Pelkäsin aikuisenakin vielä kaikkea.
Kärsin peloista monta vuotta.
Minulla on kolme tytärtä, 6 lastenlasta ja 3 lastenlastenlasta.
Olen vahvistunut ja oppinut päästämään irti.
Pystyn nyt kertomaan kokemuksistani.
Soihtu syttyköön!
Komppania asento!
Komppania lepo!
Neljännen soihdun sytyttää Efraim Reichenberg, -
joka on syntynyt Papassa, Unkarissa.
Minut ja perheeni tuotiin Auschwitziin heinäkuussa 1944.
Birkenaun rampilla vangit raidallisissa vaatteissa huusivat -
"Kaksoset tänne!"
He näkivät kaksi samannäköistä poikaa.
He alkoivat työntää meitä pois jonosta.
Veljeni Menashe ja minä emme itse asiassa ole kaksoset.
He kuiskasivat korvaamme jiddishiksi: "Ainakin jäätte eloon."
Emme tienneet, mitä hän tarkoitti.
Isäni Avraham ja äitini Mahala, -
sekä veljeni Robert, Miklos, Eli, Ali ja Simcha Asher -
vietiin kaasukammioihin.
He veivät meidät Mengelen laboratorioihin parakkiin 10.
Veljelläni oli hyvä lauluääni, mutta minä en osannut laulaa.
Minulla oli käheä ääni.
He ruiskuttivat jotakin kaulan tyveen.
Sodan jälkeen saimme tietää, että ne olivat syöpäsoluja.
Koe toistettiin monta kertaa.
Mengele istui vieressä tekemässä muistiinpanoja.
Vuonna 1946 -
veljeni Menashe kuoli tuskallisesti -
niihin sairauksiin, joista minä kärsin vieläkin.
Se oli kovin isku niistä kaikista, joita olen saanut.
Vanhempani olivat antaneet minulle nimen Moshe Jitschak, -
mutta kun Menashe kuoli, otin itselleni nimen Efraim.
Olemme kuin Joosefin pojat Efraim ja Manasse.
Vuoden 1948 alussa tulin Israelin maahan.
Olin Israelin puolustusvoimien ensimmäisiä sotilaita.
Minulle, Auschwitzista eloonjääneelle, oli mieltäylentävää saada taistella -
juutalaisessa armeijassa.
Minulla on kaksi poikaa, viisi lastenlasta, -
ja kolme lastenlastenlasta. Olen onnellinen.
Soihtu syttyköön!
Komppania asento!
Komppania lepo!
Viidennen soihdun sytyttää Eggi Lewysohn, -
joka on syntynyt Breslaussa, Saksassa.
Äiti kirjoitti minulle kirjeessä, että isä oli kuollut, -
ja hänen täytyi seuraavana päivänä mennä kuljetukseen.
Sain myöhemmin tietää, että hänet oli lähetetty tuhoamisleiriin.
Olin Tanskassa nuorten alija- ryhmässä oppimassa maanviljelystä.
Eräs perhe otti minut kuin omaksi pojakseen.
Lokakuussa 1943 saksalaiset alkoivat koota Tanskan juutalaisia.
Tanskan maanalainen vastarinta auttoi juutalaisia -
pakenemaan Ruotsiin.
He eivät kuitenkaan pystyneet varoittamaan meitä.
Tanskan vastarinta pelasti noin 7000 juutalaista.
471 juutalaista, myös Lewysohn, vietiin Theresienstadtiin.
Theresienstadtissa oli jatkuva nälkä.
Sairauksia oli paljon, ja monet kuolivat.
Heidät vietiin rattailla krematorioon.
Kuljetuksia oli usein. Niiden sanottiin menevän "itään", -
mutta emme tienneet, minne ne menivät.
Tanskalaisryhmän johtaja Theresienstadtissa, -
Kööpenhaminan päärabbi tohtori Friediger sanoi, -
että kreivi Bernadotte neuvottelee -
Tanskan juutalaisten vapauttamisesta Venäjän saksalaisvankeja vastaan.
Eräänä päivänä saapui kymmeniä valkoisia busseja.
Se oli fantastinen näky.
Ruotsalaiset sanoivat saksalaisille mitä tehdä.
Ennen bussiin nousemista otin pois keltaisen tähden ja heitin sen maahan.
Nousin pian ruotsalaiseen bussiin, koska tiesin, -
etteivät saksalaiset voineet tehdä siellä minulle mitään.
Matkalla Kööpenhaminaan sadat tanskalaiset heittivät meille -
voileipiä ja juomia sanoen "Tervetuloa kotiin!"
Harrastan kirjontaa.
Päätin tehdä luettelon perheestäni itsestäni alkaen -
aina nuorimpaan lapsenlapsenlapseen saakka.
Se voi vielä jatkua.
Se on luettelo elämästä.
Soihtu syttyköön!
Komppania asento!
Komppania lepo!
Kuudennen soihdun sytyttää Shela Altaraz, omaa sukua Zion.
Hän on syntynyt Stipissä, Makedoniassa.
11. maaliskuuta 1943 perheeni ja kaikki Stipin juutalaiset vietiin -
Monopolin leiriin Skopjen tupakkatehtaaseen.
Kolmen viikon kuluttua Bella-siskolleni sanottiin, että hänet vapautetaan.
Äitini työnsi minua hänen luokseen ja sanoi: "Ota tämä pikkuinen!"
Emme päässeet kauas, kun kaikki ajettiin ulos.
Sisareni sanoi: "Heidät viedään pois!"
Sain myöhemmin tietää, että heidät vietiin Treblinkaan.
Stipin juutalaisista ei ole jäljellä ketään muuta kuin minä.
Kun tulimme Pristinaan, sisareni Bella masentui.
Hän teki itsemurhan.
Hän jätti minut yksin paikkaan, jossa en tuntenut ketään.
Eräs nainen nimeltä Sonya Cohen otti minut huostaansa.
Saksalaiset miehittivät Pristinan.
Sonyalla oli muslimiystäviä, -
ja meidät vietiin Djakovicaan muslimiperheeseen.
Sitten sairastuin lavantautiin, ja sairaalassa meidät paljastettiin.
Meidät vietiin poliittisten vankien keskitysleiriin.
Meidän täytyi katsella hirttämisiä. Sonya meni kauemmas, ja jäin yksin.
Olisin halunnut edes pitää jonkun vaatteesta kiinni.
Eräänä päivänä ovet aukesivat, ja saksalaiset pakenivat, -
ja samoin vangit.
Jäin paikoilleni ihmettelemään, minne menisin.
Istuin alas ja itkin itkemistäni.
Joku vei minut Pristinaan juutalaisperheeseen, -
joka oli juuri päässyt keskitysleiristä.
He pesivät minut ja veivät toiseen perheeseen.
Minua siirrettiin perheestä toiseen, kunnes päädyin orpokotiin Belgradiin.
Kun näin muita kaltaisiani lapsia, ensimmäistä kertaa koin helpotusta.
Asuin siellä kolme ja puoli vuotta.
Tulin Israeliin 14-vuotiaana, ja vuosia olin aivan yksin.
Sitten tapasin mieheni. Hän näki, että olin huonossa kunnossa.
Hän vei minut äitinsä luo. Siitä lähtien minulla on ollut koti.
Minulla on ihana perhe.
Vietämme sapatti-iltaa aina yhdessä.
Sanon aina: "Jokainen tässä pöydässä on minun."
He ovat kaikki minun.
Soihtu syttyköön!
Komppania asento!
Komppania lepo!
Eloonjääneiden puolesta puhuu Hanna Meiri, -
joka syntyi Lvovissa, Ukrainassa, ja muutti Israeliin vuonna 1949.
Hän työskenteli vuosia osaston- johtajana Hadassan sairaalassa.
Nyt hän toimii todistajana.
Jokainen lapsi tietää syntymäpäivänsä, -
vanhempiensa nimet ja oman sukunimensä.
Tämä oikeus minulta evättiin.
Tässä elämäni pähkinänkuoressa: lapsuus ilman identiteettiä.
Vuosien saatossa olen löytänyt joitakin tietoja.
Elämäni on kuin palapeli, josta suurin osa paloista puuttuu.
Synnyin Lvovissa vuonna 1941.
Nimeni oli nähtävästi Anna Finkelstein.
Pian natsien miehitettyä Lvovin -
vanhempani salakuljettivat minut ulos getosta.
Kristitty perhe piilotteli minua kodissaan koko sodan ajan.
Koska olin vauva, en muista biologisia vanhempiani.
Muistan vain vähän kristitystä perheestäni, -
ainoasta perheestä, joka minulla oli lapsena.
Vain siellä sain kokea äidin rakkautta.
Sodan päätyttyä taloon tuli juutalaispariskunta, -
joka kertoi olevansa todelliset vanhempani.
Minut vietiin tuttujen ja rakkaiden luota tuntemattomaan.
Minut riistettiin sen naisen luota, -
joka oli kasvattanut minut ja jota rakastin, -
ja joka oli minulle äiti kaikessa merkityksessä.
En koskaan unohda sitä päivää.
Myöhemmin sain tietää, etteivät he olleet todelliset vanhempani.
Muutaman vuoden kuluttua adoptiovanhempani erosivat, -
ja tein alijan 9-vuotiaana äitini kanssa.
Hän jätti minut Netanian maahanmuuttajaleiriin, -
ja minut lähetettiin Afekin kibbutsiin.
Vaeltelin kibbutissa kuulumatta minnekään, -
kunnes nainen nimeltä Sara Avivi adoptoi minut.
Hän oli minulle rakastava äiti, kolmas äitini.
Sara otti selvää juuristani ja etsi eloonjääneitä sukulaisiani.
Niinpä 16-vuotiaana sain tietää, että synnyin 10. huhtikuuta 1941.
Vanhempieni nimet olivat Bronia Finkelstein, omaa sukua Katz, -
ja Avraham Zvi Finkelstein, molemmat Lvovista.
Heidät murhattiin getossa. Siinä kaikki löytämämme tiedot.
Lukion jälkeen muutin Jerusalemiin, jossa asun vieläkin.
Valmistuin Hadassan sairaanhoitajakoulusta, -
menin naimisiin Davidin kanssa, -
ja saimme kolme lasta ― Gileadin, Jiftachin ja Talin.
Vuosiin en kertonut kenellekään menneisyydestäni, -
koska koin, ettei ollut mitään kerrottavaa.
En yrittänyt etsiä sukulaisiani.
Tyydyin siihen, etten koskaan tuntisi vanhempiani, -
enkä tietäisi, miten he uskalsivat antaa lapsensa tuntemattomille.
En koskaan tuntisi sitä pariskuntaa, joka pelasti henkeni, -
ja joka kasvatti minut kaksi ensimmäistä elinvuottani.
Minunkaltaisiani on paljon, eloonjääneitä lapsia, -
jotka saavat kiittää hengestään tuntemattomia ei-juutalaisia, -
jotka ansaitsevat ikuisen kiitollisuutemme.
Onnekseni sain palata juutalaisen kansan pariin sodan jälkeen.
On kuitenkin lapsia, joita ei ole palautettu juurilleen.
Emme tiedä, mitä heille on tapahtunut.
Elämäntarinani on tarina kaipuusta kuulua johonkin, -
mutta myös tarina optimismista, rohkeudesta ja selviytymisestä.
On ilo olla täällä lasteni ja lastenlasteni kanssa.
Olen täällä toisten holokaustista selviytyneiden kanssa.
Rakensimme elämämme uudelleen, perustimme perheet, -
ja osallistuimme Israelin valtion perustamiseen ja kehittämiseen.
Rakensimme uran ja rikkaan elämän osana tätä yhteiskuntaa.
Kaksi naista antoi minulle elämän: juutalainen äitini, -
ja ei-juutalainen pelastajani.
Perheeni on tulos -
ihmeellisestä rakkauden, uhrautumisen ja armon teosta.
On siunaus seistä täällä tänään, tässä seremoniassa, -
tässä kaupungissa, Israelin valtiossa.
Kun tulin kotiini, tunsin itseni vieraaksi.
Pikkukaupunki oli entisellään, mutta en enää tuntenut sitä.
Se ei näyttänyt kärsineen sodasta.
Kadut kuhisivat elämää, -
puisto oli entisellään, puut ja penkit paikoillaan.
Kaikki oli aivan kuin ennen, aivan kaikki.
Paitsi juutalaiset. Etsin heitä kaikkialta.
Etsin lapsia, joiden nauru kantautui puistosta.
Etsin Talmud-oppilaita, joiden laulu täytti minut ilolla ja kaipauksella.
Etsin väsyneitä porttivahteja, jotka nojasivat seinään iltarukouksessaan.
Etsin ruhtinaita mielettömissä vaatteissaan.
He kaikki olivat kadonneet. Yö oli niellyt heidät.
He elävät kyllä hetken aikaa eloonjääneen muistoissa.
Mutta sitten...
Ehkä Primo Levi oli oikeassa, ja he jatkavat elämäänsä muistoissa.
Kuljeksin kaduilla, pysähdyin elokuvateatterin ja sairaalan luo, -
mutta kukaan ei huomannut kotiin palannutta poikaa.
Ei ollut ainoastaan niin, kuin en olisi ollut olemassa, -
vaan kuin minua ei olisi koskaan ollutkaan.
Oliko täällä koskaan juutalaisia ollutkaan?
Näin nobelisti Elie Wiesel kuvaili paluutaan kotikaupunkiinsa -
kirjassaan Kaikki joet virtaavat mereen.
Kun kuolen
Jotain minusta
Jotain minusta kuolee sinussa
Kuolee sinussa
Kun kuolet
Jotain sinusta
Jotain sinusta kuolee minussa
Kuolee minussa
Sillä me kaikki
Me kaikki olemme
Yhtä elävää ihmiskudosta
Kun yksi meistä
Lähtee luotamme
Jotain meissä kuolee
Jotain lähtee hänen mukanaan
Kunpa tietäisimme
Miten tyynnyttää
Miten tyynnyttää vihamme
Kunpa vain tietäisimme
Kunpa osaisimme
Hiljentää raivomme
Loukkaantuneinakin pyytää anteeksi
Aloittaa alusta
Sillä me kaikki
Me kaikki olemme
Yhtä elävää ihmiskudosta
Kun yksi meistä
Lähtee luotamme
Jotain meissä kuolee
Jotain lähtee hänen mukanaan
Psalmien jakeita lukee Israelin päärabbi, David Lau.
Nouskaa seisomaan, olkaa hyvät.
Komppania asento!
Herra, kuinka paljon minulla on vihollisia, -
paljon niitä, jotka nousevat minua vastaan!
Monet sanovat minusta: "Ei ole hänellä pelastusta Jumalassa".
Heillä on kavalat hankkeet sinun kansaasi vastaan, -
ja he pitävät neuvoa sinun suojattejasi vastaan.
He sanovat: "Tulkaa, hävittäkäämme heidät olemasta kansa, -
niin ettei Israelin nimeä enää muisteta".
Käänny, Herra, vapahda minun sieluni, pelasta minut armosi tähden.
Sillä hän, verenkostaja, muistaa heitä eikä unhota kurjain huutoa.
Armahda minua, Herra, katso, kuinka minun vihamieheni minua vaivaavat, -
sinä, joka nostat minut kuoleman porteista.
Kuinka kauan, Herra, minut yhä unhotat, -
kuinka kauan kätket minulta kasvosi?
Katsahda tänne, vastaa minulle, Herra, minun Jumalani.
Vaikka minä vaeltaisin pimeässä laaksossa, -
en minä pelkäisi mitään pahaa, sillä sinä olet minun kanssani; -
sinun vitsasi ja sauvasi minua lohduttavat.
Kaddishin lausuu Israelin päärabbi Jitschak Josef.
Olkoon Hänen nimensä ylistetty maailmassa, -
jonka Hän on luonut tahtonsa mukaan.
Tulkoon Hänen kuningaskuntansa elämänne aikana -
ja koko Israelin huoneen elämän aikana pian, sanokaa "Aamen".
Olkoon Hänen nimensä iankaikkisesti siunattu, ylistetty, -
korotettu ja kiitetty yli kaiken laulun ja kiitoksen, -
ylistyksen ja lohdutuksen, mitä maailmassa on.
Sanokaa: "Aamen".
Laskeutukoon yllemme ylenpalttinen ja ikuinen rauha, -
elämä, lohtu ja pelastus meille ja koko Israelille, sanokaa "Aamen".
Hän, joka tekee rauhan korkeuksissa, tuokoon rauhan meille -
ja koko Israelille, sanokaa: "Aamen".
Puolustusvoimien pääkanttori Shai Abramson laulaa -
"Jumala täynnä armoa".
Komppania olalle vie!
Jumala täynnä armoa
Joka asuu korkeuksissa
Leskien suojelija
Isättömien Isä
Anna täydellinen lepo
Pyhän läsnäolosi siipien suojassa
Pyhien, puhtaiden ja rohkeiden -
Ylhäisessä asumuksessa
He loistavat
Kuin taivaan kirkkaus
Veljiemme ja sisartemme sieluille
Kuudelle miljoonalle
Juutalaiselle miehelle, naiselle ja lapselle
Jotka murhattiin
Teloitettiin
Poltettiin
Kuristettiin
Haudattiin elävältä
Tai jotka kärsivät
Minkä tahansa julman kuoleman
Natsien ja heidän auttajiensa käsissä
Ja jotka antoivat henkensä
Jumalan nimen pyhitykseksi
Heidän puolestaan
Me rukoilemme
Kätkeköön siis
Armon Herra
Heidät siipiensä suojaan
Iankaikkisesti
Sitokoon
Elämän langalla
Heidän sielunsa
Eedenin puutarhassa
Olkoon heidän leposijansa
Herra on heidän perintöosansa
Levätköön
Rauhassa
Lepopaikassaan
Ja sanokaamme
Aamen
Hatikva
Komppania eteen vie!
Niin kauan kuin syvällä sydämessä
Juutalainen sielu ikävöi
Ja itään, eteenpäin
Silmä tähyää
Yhä elää toivomme
Toivo kaksituhatvuotinen
Elää vapaana kansana maassamme
Maassa Siionin, Jerusalemin
Elää vapaana kansana maassamme
Maassa Siionin, Jerusalemin
Komppania olalle vie!
Seremonia on päättynyt. Yleisöä pyydetään pysymään paikoillaan, -
kunnes presidentti, pääministeri ja muut arvovieraat ovat poistuneet.
Suomennos: Hannele Lehtoranta
Kansakunta muistaa holokaustin uhreja ja sankareita
Jad Vashemin kristityt ystävät
Käy englanninkielisillä nettisivuillamme -
kuuntelemassa Israelin presidentin Reuven Rivlinin -
ja pääministerin Benjamin Netanjahun tärkeät viestit.
Sivuilta löytyy myös lisätietoja holokaustin muistopäivästä.
Siellä on tietoa Jad Vashemista, vainojen museosta, -
ja linkkejä Jad Vashemin opetusmateriaaleihin.
Sivuilla voi katsoa lisää eloonjääneiden kertomuksia -
ja kuvia muistopäivän seremoniasta.
Ohjelma on katsottavissa Internetissä.
Sen voi siis katsoa yhä uudelleen perheen ja ystävien seurassa -
ja kokea se uudelleen Israelin kansan kanssa.
Ohjelman tarjosi RNB Network ja Jad Vashemin kristityt ystävät.
Nettisivuiltamme löytyy tietoa siitä, -
miten Jad Vashemin kristittyjä ystäviä voi auttaa -
kertomaan maailmalle holokaustista.