Hei, olen tr. Susanna Kokkonen.
Olen Jad Vashemin Kristittyjen Ystävien johtaja.
Tervetuloa mukaan erityisohjelmaan Jerusalemin Jad Vashemista.
Jad Vashem, Holokaustin muisto- ja koulutuskeskus Jerusalemissa, -
muistelee joka vuosi 6 milj. holo- kaustissa menehtynyttä juutalaista.
Muistotilaisuus pidetään heprealaisen kalenterin mukaan -
Varsovan geton kansannousun vuosipäivänä.
Se alkaa holokaustin muistopäivän aattona.
Kansakunnan muistojuhla on erityislähetys Jad Vashemista.
Kuten kumppaneiden Yhdysvalloissa ja ympäri maailmaa, -
meidänkin mielestämme kristittyjen on hyvin tärkeää ymmärtää -
menneisyyttä sekä antisemitismin kohtalokkaita seurauksia.
Jad Vashem perustettiin v. 1953 Israelin parlamentin aloitteesta.
Jad Vashem keskittyy holokaustin muiston ylläpitämiseen, -
dokumentointiin sekä tutkimukseen ja koulutukseen.
V. 2006 perustettiin Jad Vashemin Kristityt Ystävät, -
jonka tarkoituksena oli tuoda holokaustin oppeja kristityille.
NRB ja Jad Vashem tuovat teille erityislähetyksen Jerusalemista.
Tervetuloa mukaan Kansakunnan Muistojuhlaan!
Jad Vashemin Kristityt Ystävät ja NRB Network esittävät: -
Kansakunnan Muistojuhla
"Heille minä annan huoneessani ja muurieni sisällä -
muistomerkin ja nimen... joka ei häviä." Jes. 56:5
Muista, että minäkin olin viaton, ja aivan kuin te, -
tämän päivän kuolevaiset, minäkin tunsin vihaa, iloa, myötätuntoa, -
ja olin vain ihminen!
Benjamin Pondan Murhattu Auschwitzissä 1944.
HOLOKAUSTIN JA SANKAREIDEN MUISTOPÄIVÄ, JAD VASHEM
Holokaustin ja sankareiden muistopäivän kunniaksi -
laskekaamme lippu puolimastoon.
Sotilaat: eteen - vie!
Sotilaat: olalle - vie!
Minulla on kunnia kutsua Jad Vashe- min lautakunnan puheenjohtaja, -
rabbi Israel Meir Lau, sytyttämään muistosoihtu.
Sotilaat: eteen - vie!
Sotilaat: olalle - vie!
Sotilaat: eteen - vie!
Sotilaat - lepo!
Olkaa hyvät, istuutukaa.
Holokaustin ja sankareiden muistopäivän 2016 teema on: -
"Kaikki on meiltä kiellettyä, ja silti me teemme kaikkea."
Taistelu ihmishengen ylläpitämisestä holokaustissa.
Edessänne on kuva luokkahuoneesta Kovnon getosta Liettuasta 1943.
Noustuaan valtaan natsien tavoite oli hävittää juutalaiset.
Juutalaiset kärsivät eristyksestä, arvostelusta ja nälkiintymisestä.
Natsien dehumanisaatio-prosessi muuttui pian tuhoamiseksi, -
jonka seurauksena 6 miljoonaa juutalaista murhattiin.
Holokaustin aikana, jolloin elämä ja kuolema kulkivat rinnakkain, -
monet keskittyivät fyysiseen selviytymiseen.
Osa kuitenkin osoitti valtavaa henkistä kestävyyttä.
Getoissa perustettiin erilaisia palveluita yhteiseksi avuksi, -
kuten lääketiedettä ja kulttuuria.
Mitä vaikeimmissa olosuhteissa oli luovuutta, kirjallisuutta, -
rukousta ja juutalaisten lakien ja juhlapyhien noudattamista, -
nuorisoliikkeitä, maanalaista jour- nalismia ja kulttuurisia yrityksiä.
Leireistä on löydetty todisteita hengellisestä toiminnasta, -
jonka avulla vangit mursivat olemassaolon rajat.
Monet, jotka ylläpitivät inhimillistä henkeä, eivät selviytyneet.
Heidän tekonsa ovat kuitenkin muistutuksena tuleville sukupolville -
ihmishengen voimasta ja kestävyydestä.
"Hyvän tahdon mies, jos löydät tämän viestin, tiedä, -"
kirjoittaa tyttö, jonka saksalaiset ovat tappamassa, -
"Jos sinulla on hyvä sydän, vie tämä viesti äidilleni, -
joka työskentelee turkistehtaalla Leszno-kadulla Varsovassa.
'Rakas äiti, olen nyt junassa.
En tiedä, minne olemme menossa, mutta luulen, -
että matkaamme kohti kuolemaa.
Älä ole pahoillasi, en pelkää ollenkaan.
Koska olen vanhin täällä, kerron lapsille, -
että jossain vaiheessa kaikki kuolevat.
Ei se olekaan niin paha asia. Kuolemme vain ennen muita.
Saksalaiset ovat täällä maan päällä, -
missä elämä on niin pahaa.
Mutta taivaassa enkelten luona ei varmasti ole saksalaisia.
Siksi onkin parempi päästä saksalaisista nopeammin eroon.
Kanssani junanvaunussa olevat lapset eivät edes itke.
Saamamme aamupalan jaoin tasapuolisesti kaikille.
Pikku-Janchek katuu, ettei ottanut takkiaan mukaansa.
Äiti, muistelin, kuinka en tänään toivottanut sinulle hyvää päivää.
Ja hyvää yötä.
En voi enää syleillä sinua.
En kirjoita enempää, koska paperi ei riitä.
Pysy terveenä, äiti, äläkä itke vuokseni.
Kiinnitän tämän viestin hius- pinniin, koska se on paras tapa.'"
Otos Ruth Ziprisin romaanista "Tuhon edessä".
Tämän viestin löysi junaradan komisario, -
joka lupasi toimittaa viestin äidille.
Puolalaissotilas antoi hänen viedä viestin gettoon, -
ja näin tytön viimeiset sanat saavuttivat äidin.
Joku, joku huolehtii -
huolehtii minusta siellä ylhäällä
Tuli sytyttämään muutaman tähden
Ja ne putoavat yksi kerrallaan
Kuljemme kahta eri tietä
Päivin ja öin
Väsyneinä ja nälkäisinä odotamme merkkiä
pölyn ja ajan polulla
Tapaamme polkujen ja kysymysten päättyessä
Tapaamme monien päivien ja öiden kuluttua
Tiedän, että sinä olet tulossa lähelle
Kevät on ohi, kesä mennyt
Ja sateet ovat palanneet
Joku, joku huolehtii -
huolehtii minusta siellä ylhäällä
Tuli keräämään muutaman tähden, -
palautti ne yksi kerrallaan
Kuljemme kahta eri tietä
Päivin ja öin
Väsyneinä ja nälkäisinä odotamme merkkiä
pölyn ja ajan polulla
Tapaamme polkujen ja kysymysten päättyessä
Tapaamme monien päivien ja öiden kuluttua
Tiedän, että sinä olet tulossa lähelle
Kevät on ohi, kesä mennyt
Ja sateet ovat palanneet
Soihdun sytytysseremonia.
Kuusi soihtua sytytetään niiden 6 miljoonan muistolle, -
veljiemme ja siskojemme, jotka natsit liittolaisineen murhasivat.
Ja eloonjääneiden kunniaksi, jotka rakensivat uudelleen elämänsä -
ja auttoivat Israelin valtion rakentamisessa.
He ovat keskeisessä asemassa holo- kaustin muiston säilyttämisessä -
ja välittämisessä seuraaville sukupolville.
Soihtujen sytyttäjiä saattavat heidän perheensä.
Ensimmäisen soihdun sytyttää Sara Kain, os. Izikowich, -
Kosice, Unkari.
Kun saavuimme Auschwitziin, -
he veivät minut ja sisareni Ethelin toiselle puolelle isoon huoneeseen.
Siellä saimme isot, harmaat mekot.
Emme saaneet edes alusvaatteita.
Saimme ottaa mukaamme vain kamman.
Meidät oli leikattu kaljuiksi, ja pitelimme kampoja käsissämme.
Tapasin Kosicesta kotoisin olevan tytön, joka oli ollut siellä jo 2 v.
Kysyin häneltä: "Tova, milloin näen vanhempani?"
Edessämme oli yli 10 m korkea savupiippu.
Hän sanoi: "Älä odota vanhempiasi. He ovat jo tuolla."
Elämä Auschwitzissa oli erittäin vaikeaa.
Mutta tämä tyttö huolehti meistä aina.
Hän toi meille lääkkeitä ja sokeripaloja.
Itse en ottanut lähes mitään paitsi lääkkeitä, -
koska säästin kaiken Ethelille, joka oli 10 v. minua vanhempi.
Hän oli meille kuin äiti.
Auschwitzissa minut haluttiin siirtää sihteerien parakkiin.
En mennyt, koska silloin emme olisi asuneet samassa parakissa.
Me kaksi olimme aina yhdessä.
Emme jättäneet toisiamme, vaikka meidät lähetettiin marssille.
Jos kaatui, sai kuulan kalloon. Ei edes tarvinnut nousta.
Ethel oli hyvin heikko.
Kannoin kaikkia tavaroitamme, etten vai menettäisi häntä.
Huolehdin hänestä.
Sara ja Ethel vapautettiin 14.4.1945, ja he tulivat Israeliin -
eloonjääneen sisarensa Miriamin kanssa.
Gan Shmuelissa oli suuret juhlat, -
koska sisareni Rachel sai kolme sisartaan takaisin.
Olimme kaikki 6 lasta kuin kotona.
Vain kolme meistä on enää elossa.
Isosiskoni on 103-vuotias, minä olen 96-vuotias, -
pikkusiskoni on 93-vuotias ja asuu Tel Avivissa.
Minulla on kolme lasta, kymmenen lastenlasta -
ja 14 lastenlastenlasta. Olen rikas.
Voitin Hitlerin.
Soihtu sytytetään.
Sotilaat - asento!
Sotilaat - lepo!
Toisen soihdun sytyttää Robert Tomashov, -
Dolny Kubin, Slovakia.
Leireillä murhattiin äitini Margit, -
isoveljemme Ze'ev, -
sekä pikkuveljeni Julius, -
Jona.
Palvelin Slovakian armeijassa -
juutalaisen työkompanian 6. Prikaatissa. Se oli pakkotyötä.
Ihmiset saivat lopulta käsiinsä arjalaiset henkilöllisyyspaperit, -
ja onnistuivat pakenemaan armeijasta.
Näin pelastui n. 800 ihmistä.
Pakenin ensin Bratislavaan. Sain töitä rakennusyrityksestä.
Muutaman kuukauden kuluttua joku tunnisti minut, -
ja ilmiantoi minut juutalaisena. Pakenin taas.
Jäljelläolevan yhteisön johtajat veivät meidät rajalle Komarnoon.
Sieltä menimme Budapestiin. Siellä sain pääsyluvan Palestiinaan -
Israelin viraston johtajalta tr. Moshe Krausilta.
Seuraavana päivänä meitä meni 15- 17 ihmistä Krausin luo odottamaan.
Pian hän ilmoitti: Ette voi lähteä. Saksalaiset ovat tulleet.
Voitte mennä ensimmäiseen kuljetukseen Romaniaan, -
mutta teidän pitää hypätä pois junasta.
Budapestista Timisoaraan ennen Aradia oli jyrkkä käännös, -
jossa hyppäsimme pois peräkanaa.
Parin tunnin kävelymatkan jälkeen saavuimme Aradiin, -
missä juutalainen yhteisö odotti meitä.
Jokainen perhe majoitti pari ihmistä.
Oltuamme siellä pari päivää, meidät ilmiannettiin poliisille.
Meidät vietiin saksalaiskuljetukseen.
Pyysimme romanialaisia tappamaan meidät siellä, -
eikä lähettämään Auschwitziin. He sanoivat: "Emme saa!"
Meidät lukittiin junaan. Juna liikkui, mutta parin tunnin kuluttua -
olimme edelleen samassa paikassa.
Joku oli onnistunut salakuljetta- maan kirveen, jolla avasimme oven.
Näimme vain 3 vaunua. Juna jatkoi matkaa, ja me jäimme sinne.
Meidät vietiin Targu Jiun työleirille Romaniaan.
Leirillä työskentelevät kuolivat puolen vuoden sisällä.
Meidät vapautettiin, kun Venäjän armeija tuli Romaniaan 23.8.
Olin sodassa jatkuvasti pakosalla. Onneksi jäin eloon.
Juhlistin 100-vuotissyntymäpäivääni muutama päivä sitten.
Soihtu sytytetään. Sotilaat - asento!
Sotilaat - lepo!
Kolmannen soihdun sytyttää Jehoshua Hesel Fried, -
Velke Kapusany, Unkari.
Tulen rabbiinisuvusta. Isoisäni isä oli suuri hasidirabbi.
V. 1944 pääsiäisen jälkeen meidät vietiin gettoon, Ungvariin.
Olimme siellä n. 3 kk, kunnes ilmoitettiin, että getto evakuoidaan-
ja meidät lähetettäisiin töihin.
Odotimme pääsyä parempaan paikkaan.
Olimme ensimmäisessä kuljetuksessa.
Karjavaunuissa, tungoksessa, kauhistuttavissa olosuhteissa -
saavuimme Auschwitziin Viikkojuhlan aattona.
Äitini Jehudit, veljeni Aaron ja siskoni Feige -
kuolivat krematoriossa sinä päivänä.
Seuraavana päivänä meidät vietiin romaanileiriin, -
jossa oli 3 parakkia täynnä lapsia.
Koska emme tiennet, mikä Auschwitz oli, kadehdimme heitä, -
koska he olivat perheineen ja me olimme yksin.
Yöllä leiri suljettiin ja heidät kaikki poltettiin.
Olin Auschwitzissa kolmen kotikau- pungistani olevan ystäväni kanssa.
Olimme opiskelleet yhdessä, olimme kaikki uskonnollisia.
Rukoilimme Auschwitzissa aina, kun se oli mahdollista.
Olimme läheisiä ystäviä, ja jaoimme kaiken, mitä joku meistä sai käsiinsä.
Jom Kippurin aattona Mengele vei meidät ulos jalkapallokentälle.
He laittoivat pitkän pojan maalin eteen ja kiinnittivät lankun -
hänen päänsä korkeudelle. Kaikkien piti kulkea maalin alta, -
ja ne, jotka eivät olleet tarpeeksi pitkiä, vietiin krematorioon.
Yksi ystävämme oli liian lyhyt. Laitoimme kiviä hänen kenkiinsä, -
ja nostimme häntä vähän niin, ettei sitä huomattu, ja hän pelastui.
Vielä tänä päivänä hän soittaa minulle joka Jom Kippurin aattona,-
ja sanoo: "Jehoshua, sinun ansiostasi olen yhä elossa."
Marras-joulukuussa Auschwitzia alettiin tuhota.
Meitä vietiin leiristä toiseen. Ei ollut mitään syötävää.
Ihmisiä alettiin teloittaa, nukuimme ruumiiden keskellä.
Olimme kuoleman porteilla.
En edelleenkään ymmärrä, miten selviydyin ja perustin perheen.
Minulla on 3 lasta, 14 lastenlasta ja 33 lastenlastenlasta.
Soihtu sytytetään. Sotilaat - asento!
Sotilaat - lepo!
Neljännen soihdun sytyttää Josef Lavi, Benghazi, Libya.
V. 1941 italialaiset takavarikoivat kaiken juutalaisten omaisuuden.
Sitten he veivät kaikki Benghazin juutalaiset Tobrukiin ja Dernaan, -
Giadoon, keskitysleirille.
Saksalaisten tultua Libyaan v. 1941 loppupuolella, -
kaikki liittoutuneiden kansalaiset -
mukaanlukien monia juutalaisia, karkotettiin.
Minut brittikansalaisena vietiin pohjois-Italiaan kylään, jossa oli-
vain naisia ja lapsia. Miehet oli viety keskitysleirille Firenzeen.
Sieltä meidät vietiin Saksaan Bergen-Belsenin keskitysleirille.
Olin aivan yksin.
Elämä leirissä oli kidutusta ja nälkää.
Siellä oli ennen meitä Romaniasta ja Puolasta tulleita ihmisiä, -
jotka halusivat kuolla.
He menivät tahallaan aidan viereen, jotta heidät ammuttaisiin.
Näin kuinka heidät ammuttiin ja heitettiin leirin ulkopuolelle.
Libyasta tulleiden joukossa oli vanhuksia, jotka eivät halunneet -
syödä, koska ruoka ei ollut kosheria. He kuolivat hiljalleen.
Sain tämän rukousliinan Bergen- Belsenissä ashkenazi-rabbilta.
Hän pyysi minua rukoilemaan. Sa- noin, etten ole käynyt Bar Mitzvaa.
Hän keräsi noin 10 miestä, jotka tekivät minulle Bar Mitzvan.
Olin surullinen, koska kukaan perheestäni -
ei ollut juhlistamassa bar mitzvaani. Olin 17-vuotias.
Kasvoin ilman vanhempia ja tulin tähän leiriin, mutta halusin elää.
Taistelin jatkuvasti selviytyäkseni.
Brittikansalaisuutensa ansiosta Josef vapautettiin Bergen-Belsenistä-
Britannian ja Saksan välisen vankienvaihdon yhteydessä.
Libyassa työskentelin armeijan ruokalassa.
Siellä kuulin, että jos haluan mennä Israeliin, -
minun piti tulla keskiyöllä juna-asemalle.
Matkustin armeijan asussa Egyptiin asti.
Menimme brittien tukikohtaan. Rekan päällä oli traktori, -
jonka alle minun piti piiloutua. Auto meni Alexandriasta Revivimiin.
Sieltä meidät vietiin Sde Nahumin kibbutsiin koulutukseen.
Siellä oli 42 orpoa miestä. Liityin Palmachiin ja taistelin Latrunissa.
Armeijan jälkeen työstentelin rakennustyömaalla.
Menin naimisiin. Meillä on 2 lasta, 7 lastenlasta, -
ja yksi lapsenlapsenlapsi ja toinen tulossa.
Kiitos Jumalalle, että pääsin tänne asti.
Soihtu sytytetään. Sotilaat - asento!
Sotilaat - lepo!
Viidennen soihdun sytyttää Chaim Grosbein, Dolhinov, Valko-Venäjä.
Dolhinovissa asui 5000 juutalaista.
Sodan jälkeen jäljellä oli enää noin 50-70.
Saksalaiset murhasivat isäni ja serkkuni. Pidimme suruaikaa kotona.
Aamun koittaessa täti tuli huutaen: "Piiloutukaa!"
Meillä oli iso venäläinen uuni, jonka alla oli kuoppa.
Piilouduimme sinne. Kuulimme laukauksia ja huutoja: -
"Auttakaa! Kaikkivaltias Jumala! Isä! Äiti!"
En tiedä, kauan kesti, kunnes he löysivät meidät.
He heittivät kranaatin sisälle. Seisoin pylvään takana.
Näin kuinka kaikki raahattiin ulos. Koko perheeni murhattiin -
äitini, veljeni, setäni ja serkkuni.
Minä ja serkkuni Rishka selvisimme.
Olin silloin noin 5-vuotias. Hän oli vähän vanhempi.
Sinä yönä lähdimme yksin itkien.
Kuulimme, että täti oli selvinnyt.
Tapasimme hänet ja pakenimme metsään.
Siellä oli koko alueelta joitain satoja juutalaisia.
Partisaanit päättivät lähettää heidät rintaman toiselle puolelle.
Kun kokoonnuimme, meitä alettiin yhtäkkiä ampua. Minua osui jalkaan.
Menetin paljon verta.
Tätini sitoi jalkani huivillaan ja kantoi minua selässään.
Partisaanit sanoivat tädilleni, ettei hän voi ottaa minua mukaan.
Hän häiritsisi muita eikä kuitenkaan selviäisi matkasta.
Yhtäkkiä näin kaikkien lähtevän, tätini mukaan lukien.
Jäin metsään yksin.
Yli 2 vuotta elin kuin eläin. Kiipesin puihin kuin kissa, -
söin tuhansia linnun munia, -
hiivin kyliin ja söin sikalaarista.
Talvisin piilouduin ojiin.
Sodan jälkeen Chaim kasvoi orpokodeissa Valko-Venäjällä.
Hän muutti Israeliin. Hänellä on 2 lasta ja 5 lastenlasta.
Olen kasvanut ilman vanhempia ja sisaruksia.
Joskus näen heistä unta, kuulen heidän äänensä.
Mitä vanhemmaksi tulen, sitä enemmän ikävöin heitä, -
ja haluaisin huutaa.
Soihtu sytytetään. Sotilaat - asento!
Sotilaat - lepo!
Kuudennen soihdun sytyttää Lonia Rozenhoch, os. Wudka, -
Radom, Puola.
Koko perheeni vietiin pois getosta.
Rautatieasemalla oli poliisi, jolle äitini sanoi: -
"Kerro Lonialle, että olemme kunnossa, -
ja että hänen pitäisi huolehtia sisaristaan -
ja heidän tulisi pysyä yhdessä."
Se oli viimeinen kerta, kun kuulin äidistäni.
Heidät vietiin Treblinkaan.
Lonia ja hänen sisarensa Manya ja Bella vietiin Auschwitziin.
Auschwitzissa meidät laitettiin heti töihin.
Ilmeisesti silloin alettiin juuri rakentaa krematoriota.
Kannoimme rakennuskiviä edestakaisin aamusta iltaan.
Kun tunsin, etten enää pysty jatkamaan, -
sisareni pitivät minua pystyssä. Muuten minut olisi tapettu.
Teimme siskojeni kanssa sopimuksen, -
että jos yksi meistä viedään, -
menisimme kaikki.
Huolehdimme toinen toisistamme emmekä koskaan eronneet.
Lonia ja hänen sisarensa vietiin eri leireihin pakkotyöhön.
Huhtikuussa 1945 he pääsivät Ruot- siin vanginvaihtosopimuksen avulla.
Kun tulimme Ruotsiin ja puolalaiset riemuitsivat kotiinpääsystä, -
me purskahdimme itkuun.
Tiesimme, ettei meillä ollut kotia. Meillä ei ollut lainkaan perhettä.
Jälkeenpäin kuulin suurlähettiläiltä Ruotsissa, -
että holokaustista selvinneitä lapsia oli tulossa. Suurin osa oli orpoja.
Olin opiskellut hepreaa Radomissa.
Olin päättänyt jäädä Ruotsiin työs- kentelemään näiden lasten parissa.
Kaiken sen jälkeen, mitä olin kokenut, -
löysin tarkoituksen sille, miksi jäin henkiin ilman perhettä.
Tästä tulisi perheeni.
Tulimme Israeliin yhdessä, -
ja pidin yhteyttä monien kanssa.
Sain kolme lasta, kiitos Jumalalle.
Minulla on lastenlapsia ja 3 lastenlastenlasta.
Soihtu sytytetään. Sotilaat - asento!
Sotilaat - lepo!
Holokaustin eloonjääneitä edustaa rva Zehava Roth, -
joka on syntynyt Zywiecissä, Puolassa.
Hän muutti Israeliin v. 1949, -
ja työskenteli vuosia esikouluopet- tajana. Nyt hän toimii todistajana.
Minä, Zehava Roth, os. Brodman, olen ainoa perheeni eloonjäänyt.
Se, mitä puhun teille tänään, edustaa varmasti niitä tuhansia -
kaltaisiani lapsia, jotka erotettiin rakastavista perheistään, -
ja lähetettiin vihamieliseen ympäristöön ja joista tuli orpoja.
V. 1942 olimme Bochnian getossa, -
vanhempani Moshe ja Hanna Brodman ja veljeni Ben Zion.
Olimme tätien, setien, serkkujen ja isovanhempien ympäröimiä.
Vaikka minut erotettiin perheestäni 7-vuotiaana, -
muistan silti asioita varhais- lapsuudestani ennen sotaa -
puhumattakaan sen jälkeen.
Onnekseni sain kasvaa lämpi- mässä perheessä, jonka lapset -
kasvatettiin rakkaudella käsittämättömissä olosuhteissa -
käskyjen noudattamiseen, kunnioi- tukseen ja korkeaan moraaliin.
Selviydyimme ratsiasta toiseen.
Elin pelon ja kauhun alla monta vuotta.
Kohtalokas ratsia alkoi aamunkoitossa.
Saksalaiset liittolaisineen saartoivat geton.
Kaikkien käskettiin mennä kokoontumispihalle.
Yrittäen pelastaa lapsensa, äitini lähetti meidät siskonsa luokse.
Renia-tädin kotia pidettiin turvallisempana.
Peloissamme juoksimme talojen ohi.
Olin 7-vuotias, veljeni oli 8. Saavuimme turvallisesti tädin luo.
Renia piilotti meidät vaatekomeroon ja kiirehti kokoontumispaikalle.
Hän toivoi, ettei meitä löydettäisi.
Saksalainen kuitenkin löysi meidät ja heitti meidät kadulle.
Tunsin oloni heikoksi ja hauraaksi.
Hukkasin veljeni, vaikka minun piti suojella häntä.
Tuolloin en tiennyt, että hän oli menetetty ikuisesti.
En pystynyt liikkumaan.
Ympärilläni miehiä, naisia ja lapsia pakotettiin rekkoihin.
Sotilaat tähtäsivät meitä kivääreillä. Minne olin menossa?
Se jatkui yöhön asti.
En tiedä, kuinka pelastuin.
Matkasin kotia päin yön pimeydessä.
Vanhempani olivat selviytyneet.
Ensimmäiseksi he kysyivät, missä oli veljeni Ben Zion, -
ja miksi en suojellut häntä?
Tuo kysymys on ikuisiksi ajoiksi kaiverrettu sieluuni.
Syyllisyys, että elän elämää, joka ei ollut tarkoitettu minulle, -
vaan ryöstin sen veljeltäni.
Elän ehdollisessa tuomiossa, koko ajan odottaen rangaistusta.
Minulla kesti vuosia antaa itselleni anteeksi.
Ratsian jälkeen gettoon ei jäänyt yhtään lasta.
Vanhempani ja Renia-täti pohtivat, miten salakuljettaa minut getosta.
Tuli eron hetki.
Mitä sanoo äiti, joka tietää, ettei enää koskaan näe 7-v. tytärtään?
Mitä viisauden sanoja hän jakaa noina kauheina hetkinä?
Ensimmäinen lause oli jiddishiksi:-
"Älä unohda, että sinä olet juutalainen."
Hän lisäsi puolaksi: "Pyri aina pääsemään Palestiinaan.
Muista syntymäpäiväsi.
Jos haluat tunnistaa juutalaisen, kuiskaa sana 'amcha', -
juutalainen vastaa, ja voi auttaa sinua.
Pakana taas ei ymmärrä, eikä sinulle käy mitään pahaa.
Muista osaamasi rukoukset ja siunaukset sydämessäsi.
Muista tämä seuraava jae vaikeina aikoina: -
'Katso, hän, joka Israelia varjelee, ei torku eikä nuku.'"
Mielessäni palaan tähän hyytävään hetkeen.
Ensiksi hylättynä lapsena, erotettuna perheestään, -
joka ei kuulu kenellekään.
Vasta kun kasvoin ja tulin itse äidiksi, -
pystyin emotionaalisesti näkemään äitini noina hetkinä.
Mietin, mitä hän tunsi, mitä hän ajatteli, -
mistä hän sai sen voiman, päättäväisyyden ja uskalluksen -
laskea tehtäväkseni juutalaisen kansan olemassaolon jatkumisen.
Vanhempieni ja tätini suunnitelma toteutui suunnitellusti.
Siitä hetkestä lähtien alkoi eloonjäämiskamppailuni.
Rankasta lapsuudestani ja nuoruudestani huolimatta, -
onnistuin perustamaan perheen Israelissa.
Vanhempani laskivat perustukset minuun jo lapsena -
ja siksi päätin keskittyä esikouluopetukseen -
lastentarhanopettajana ja johtajana.
Kaipuu ja kipu eivät ole kadonneet.
Lohdutukseni on juutalaisen kansan ja valtion ihmeellisessä synnyssä,-
omassa, mieheni Josef Chaimin, lasteni ja heidän puolisoidensa, -
lastenlasteni ja lastenlastenlasteni kehityksessä.
Toteutin äitini Hannan ja isäni Moshen tahdon.
Taistelin fyysisestä olemassaolosta ja henkisestä identiteetistäni.
Jäin henkiin ja saavuin Palestiinaan.
Pysyin juutalaisena tyttönä, kasvatin juutalaisia lapsia, -
omiani ja Israelin lapsia.
Jos elämä on selittämätön arvoitus -
ja salaisuudet virtaavat siinä kuin joet
Yritetään löytää kaikki sateenkaaren värit
Ponnistellaan rakentaaksemme jotakin sanoilla
Ja elät aikaa, jota mitataan kalenterilla
Ja toivot voivasi täysin juoda elämästä -
ja olla niiden joukossa, jotka vain haluavat olla onnellisia -
ja samalla toteuttaa unelman
Ehkä lopulta pääset taivaaseen
Ehkä lopulta saat iloita elämästä
sanot kiitos ja muutut vedeksi
ja sulaudut armon mereen
Ehkä lopulta pääset taivaaseen
Ehkä lopulta saat iloita elämästä
sanot kiitos ja muutut vedeksi
ja sulaudut armon mereen
Armon meri
Jos vuodet vierivät liian nopeasti -
ja niistä jää vain muisto
Olit erittäin tärkeä henkilö, mutta rappeuduit
Yritit hyväksyä ajan kulun
Jos elämä on selittämätön arvoitus
ja salaisuudet virtaavat siinä kuin joet
Toivo löytäväsi kaikki sateenkaaren värit -
Jätä hyvä vaikutelma ja kerää sanoja
Ehkä lopulta pääset taivaaseen
Ehkä lopulta saat iloita elämästä
sanot kiitos ja muutut vedeksi
ja sulaudut armon mereen
Ehkä lopulta pääset taivaaseen
Ehkä lopulta saat iloita elämästä
sanot kiitos ja muutut vedeksi
ja sulaudut armon mereen
Armon meri.
Otos holokaustin eloonjääneen, Nobel-palkitun kirjailijan, -
Eli Weiselin kirjasta "Kaikki joet virtaavat mereen".
"Korostan ennemmin kanssaeloon- jääneiden ystävällisyyttä -
ja myötätuntoa.
Näen näitä ainutlaatuisia ominai- suuksia jopa kuoleman laaksossa.
Juutalainen sielu oli vihollisen kohde, -
hän halusi tuhota sielun ja hävittää meidät maanpäältä.
Hänen tuhoavasta voimastaan huolimatta, -
hän ei ylettynyt juutalaiseen sieluun.
Muistan Hollannin juutalaisen, joka jakoi leipänsä -
itseään sairaamman vangin kanssa, jota hän ei edes tuntenut.
'Ennemmin näännyn nälkään kuin kärsin syyllisyyttä', hän sanoi.
Muistan liettualaisen saarnaajan, joka käveli joukossamme sapattina.
Hän kääntyi jokaisen puoleen hento hymy kasvoillaan: -
'Juutalainen veli, älä unohda, että nyt on sapatti.'
Hän halusi muistuttaa meitä, että sapatti edelleen -
määrää aikaa ja maailmaa, savusta ja löyhkästä huolimatta.
Muistan puolalaisen rabbin, joka lohdutti niitä, -
jotka eivä paastonneet Jom Kippurina.
'Juutalainen laki ei käske paastoa- maan, jos se vaarantaa ihmishengen'
hän sanoi. Silti hän itse paastosi.
Nälkä heikensi häntä, eikä hän enää pian selvinnyt valinnasta.
Hän pyysi vankitovereitaan lausu- maan kaddishin hänen sielulleen.
Koko parakki lausui kaddishin."
Israelin päärabbi, David Lau, lausuu jakeita psalmeista.
Olkaa hyvät, ja nouskaa seisomaan.
Sotilaat - asento!
"Daavidin psalmi. Herra, kuinka paljon minulla on vihollisia, paljon niitä, -
jotka nousevat minua vastaan! Monet sanovat minusta: -
"Ei ole hänellä pelastusta Jumalassa". Sela.
Heillä on kavalat hankkeet sinun kansaasi vastaan, -
ja he pitävät neuvoa sinun suojattejasi vastaan. He sanovat:
"Tulkaa, hävittäkäämme heidät olemasta kansa,
niin ettei Israelin nimeä enää muisteta".
Käänny, Herra, vapahda minun sie- luni, pelasta minut armosi tähden.
Sillä kuolemassa ei sinua muisteta; kuka ylistää sinua tuonelassa?
Armahda minua, Herra, katso, kuinka minun vihamieheni minua vaivaavat,-
sinä, joka nostat minut kuoleman porteista...
Kuinka kauan, Herra, minut yhä unhotat, -
kuinka kauan kätket minulta kasvo- si? Kuinka kauan minun täytyy -
kantaa huolia sielussani, päivät päästään murhetta sydämessäni?
Kuinka kauan saa vihollinen ylvästellä minua vastaan?
Valaise silmäni, etten nukkuisi kuolemaan.
Vaikka minä vaeltaisin pimeässä laaksossa, en minä pelkäisi -
mitään pahaa, sillä sinä olet minun kanssani; -
sinun vitsasi ja sauvasi minua lohduttavat."
Israelin päärabbi Itzhak Josef lausuu kaddishin.
Olkoon hänen suuri nimensä siunattu maan päällä, jonka Hän on luonut.
Antakoon Hän vallan kuninkailleen teidän elinaikananne, -
ja koko Israelin kansan elinaikana, -
nopeasti ja pian. Sanokaa: Aamen.
Olkoon hänen suuri nimensä siunattu aina ja ikuisesti.
Siunattu, ylistetty, kirkastettu, korotettu -
ja voimallinen olkoon Pyhän nimi.
Siunattu olkoon Hän, yli kaikkien siunausten ja laulujen, -
maailman ylistyksen ja lohdutuksen. Sanokaa: Aamen!
Olkoon meidän ja koko Israelin yllä -
yltäkylläinen rauha taivaasta, ja elämä. Sanokaa: Aamen!
Hän, joka tuo rauhan ylhäältä, tuokoon rauhan, -
meille ja koko Israelille. Sanokaa: Aamen!
Kanttori Israel Parnas lausuu "Jumala, joka on täynnä armoa".
Sotilaat - olalle vie!
Jumala, joka on täynnä armoa, -
joka asuu korkeudessa, -
leskien suojelija -
ja isättömien isä, -
anna täydellinen lepo -
jumalallisen läsnäolosi siivillä -
pyhän, puhtaan ja urhean -
ylevässä asuinsijassa, -
joka loistaa kuin -
taivaiden kirkkaus -
kuuden miljoonan juutalaisen -
veljemme ja sisaremme sieluille, -
miesten, naisten ja lasten, -
jotka surmattiin, teurastettiin, -
poltettiin, -
tukahdutettiin, haudattiin elävältä -
tai jotka kärsivät muunlaisen luonnottoman kuoleman -
kirottujen natsien ja heidän liittolaistensa käsissä -
ja jotka antoivat henkensä pyhittääksen Jumalan nimen.
Rukoilemme heidän sielujensa pelastumisen puolesta.
Sen tähden, suojelkoon Armollinen heitä -
siipiensä alla ikuisesti -
ja sitokoon heidän sielunsa iankaikkiseen elämään.
Olkoon heidän leposijansa Eedenin paratiisissa.
Jumala on heidän perintönsä ja he saavat levätä rauhassa.
Ja sanokaamme: -
Aamen.
Hatikva. Sotilaat: eteen - vie!
"Kun Israelin lapset yössä kyynelten -
aamua kohden silmät nostavat, -
ja polttavina kaipuu rinnan tuskaisen, -
Siionin vuoren nähdä soisivat
Ah, taas tulta syttyy sydämiin.
Kun tää toivo mielen kirkastaa, -
Daavidin pyhään kotikaupunkiin -
viel että riemuin saamme vaeltaa.
Daavidin pyhään kotikaupunkiin -
viel että riemuin saamme vaeltaa."
Suom. Yrjö A. Nummi
Sotilaat: olalle - vie!
Seremonia on päättynyt. Yleisöä pyydetään odottamaan -
kunnes kunnes presidentti, pääministeri,-
Knessetin puhemies ja Korkeimman oikeuden tuomari ovat poistuneet.
Kansakunnan muistojuhla on Israelin valtion virallinen seremonia, -
josta alkaa Holokaustin sankarei- den ja marttyyrien muistopäivä.
Sitä vietetään vuosittain Varsovan geton kansannousun vuosipäivänä.
Seremonia nauhoitettiin livenä Varsovan geton muistomerkillä -
Jad Vashemin Holokaust- ja koulutuskeskuksessa Jerusalemissa.
Käykää myös nettisivullamme: anationremembers.org
Siellä on tärkeä sanoma presidentti Reuven Rivliniltä -
ja pääministeri Benjamin Netanjahulta.
"6 miljoonaa meikäläistä murhattiin holokaustissa."
Nettisivultamme löydät lisätietoa Holokaustin muistopäivästä.
Opit myös lisää Jad Vashemista, Israelin holokaust-museosta.
Sivuilla on myös linkkejä Jad Vash- emin lukuisiin opetusresursseihin.
Voit katsoa eloonjäämistarinoita ja kuvia muistopäivästä.
Tämän erityisen NRB:n ohjelman voi myös katsoa netissä.
Voit jakaa sen ystäville ja kokea seremonian uudelleen -
Israelin kansan kanssa.
Kansakunnan muistojuhlan ovat toimittaneet NRB -
ja Jad Vashemin Kristityt Ystävät.
Kotisivuiltamme löytyy tietoa, kuinka voit auttaa meitä -
levittämään tietoa holokaustin sankareista ja marttyyreistä.
NIMIEN SALI, JAD VASHEM
Olemme alkaneet käyttää uusia ja innovatiivisia tapoja -
löytääksemme niiden ihmisten nimet, joilla ei ole jäljellä ketään.
Olemme saaneet enimmäkseen käsin- kirjoitettua tietoa yli 20 kielellä
Meidän on pitänyt kehittää hienostuneita etsintätyökaluja, -
jotta asiantuntijamme pystyvät yhdistämään lempinimiä -
oikeisiin nimiin.
6 MILJOONAA JUUTALAISTA MURHATTIIN HOLOKAUSTISSA.
YLI 4 MILJOONAA ON TUNNISTETTU.
LÄHES 2 MILJOONAA ON VIELÄ NIMETTÖMIÄ.
Emme lepää ennen kuin olemme suorittaneet tehtävämme.
JAD VASHEM, JERUSALEM
Tue nimien löytämistä ja ilmoita nimiä: -
international.relations @yadvashem.org.il
Tuottaja: Jad Vashem
Suomennos: Sonja Mattayev