Shalom. Jag heter dr Susanna Kokkonen och direktör -
för Kristna Vänner till Yad Vashem.
Jag inbjuder dig att se detta program från Yad Vashem, Jerusalem.
Yad Vashem - centrum för utbildning och åminnelse av Förintelsen -
hedrar varje år minnet av de 6 miljoner judar som dog i Förintelsen.
Minneshögtiden äger rum på års- dagen för upproret i Warszawagettot.
Ceremonin börjar i kvällningen på Jom HaShoa, Förintelsens minnesdag.
Programmet "En nation minns" sänds från Yad Vashem, Jerusalem.
Precis som NRB-kanalens vänner i USA och utöver världen -
tror vi också att det är viktigt att kristna förstår det förflutna -
och antisemitismens dödliga konsekvenser.
Knesset, Israels parlament, grundade Yad Vashem 1953 för att arbeta med -
åminnelse, dokumentation, forskning och utbildning gällande Förintelsen.
2006 grundades Yad Vashems kristna vänförening för att nå -
den kristna gemenskapen med Förintelsens lärdomar.
NRB-TV tillsammans med Yad Vashem -
sänder detta program från Jerusalem.
Nu börjar: EN NATION MINNS...
"...åt dem skall jag i mitt hus och inom mina murar -
ge ett minnesmärke... som inte skall utplånas." Jes 56:5
"Kom ihåg att jag var oskyldig. Likt dig hade jag ilskans och glädjens -
och medkänslans ansikte. Med andra ord, en människas ansikte."
FÖRINTELSENS OCH HJÄLTE- MODETS MINNESDAG, Yad Vashem
För att hedra Förintelsens och hjältarnas minnesdag -
sänker vi flaggan på halvstång.
Soldater: Givakt!
Soldater: Lystring - ställ!
Jag har äran att kalla fram ord- föranden för Yad Vashem-kommittén -
rabbi Israel Meir Lau att tända minnesfacklan.
Soldater: Givakt!
Soldater: Lystring - ställ!
Soldater: Givakt!
Soldater: Lediga!
Var så god och sitt.
Temat för Förintelsens och hjältarnas minneshögtid 2016 är: -
"Allt är förbjudet för oss, ändå gör vi allt."
Kampen för att hållas vid liv under Förintelsen.
Bilden är från ett klassrum i gettot i Kovno, Litauen 1943.
När nazisterna kommit till makten blev målet att förinta judarna.
Judarna led av isolering, kritik och hunger.
Nazisternas avhumanisering förbyttes snart till förintelse -
som ledde till att 6 miljoner judar mördades.
Under Förintelsen, när liv och död gick sida vid sida, -
fokuserade många på att överleva fysiskt.
Vissa uppvisade ändå en enorm psykisk uthållighet.
I gettona grundade man gemensamma tjänster till hjälp, -
som medicinsk hjälp och kultur.
I de svåraste omständigheter fanns kreativitet, litteratur, -
bön och iakttagande av judiska lagen och högtiderna, -
ungdomsrörelser, underjordisk journalism och kulturprojekt.
Man har hittat bevis på andlig verksamhet -
där man bröt igenom gränserna för sin existens.
Många som höll andan uppe överlevde inte.
Deras gärningar påminner ändå kommande generationer -
om kraften och uthålligheten hos anden i människan.
"Människa av god vilja, om du hittar detta brev, vet," -
skriver en flicka som tyskarna ska döda.
"Om du har ett gott hjärta, ge detta brev till min mor -
som arbetar på pälsfabriken på Leszno-gatan i Warszawa.
'Kära mamma, jag är nu på tåget.
Jag vet inte vart vi är på väg, men jag tror -
att vi reser mot döden.
Var inte orolig, jag är inte alls rädd.
Jag är den äldsta här och säger åt barnen -
att i något skede dör alla.
Inte är det så farligt. Vi dör bara förr än andra.
Tyskarna finns här på jorden -
där livet är ont.
Men i himlen hos änglarna finns det säkert inga tyskar.
Därför är det bättre att bli av med tyskarna fortare.
Barnen som finns i tågvagnen med mig gråter inte ens.
Frukosten vi fick delade jag jämt åt alla.
Lilla Janchek ångrar att han inte tog jackan med sig.
Mamma, jag minns att idag sa jag inte 'Ha en bra dag'.
Och god natt.
Jag kan inte krama dig.
Jag skriver inte mer, för pappret räcker inte till.
Må gott, mamma, och gråt inte för min skull.
Jag lägger fast brevet med ett hårspänne. Det blir bäst så."
Ur romanen av Otos Ruth Zipris "Inför förintelse".
Brevet hittades av en kommissarie vid tågbanan -
som lovade föra det till mamman.
En polsk soldat lät honom föra brevet till gettot -
och flickans sista ord nådde fram till mamman.
"Någon som bryr sig om -
som bryr sig om mig där ovan -
kom och tände några stjärnor -
och de föll en i taget.
Vi går varsin väg -
dag och natt -
trötta och hungriga väntar vi på ett tecken -
på dammets och tidens stig.
Vi träffas när stigarna och frågorna tar slut.
Vi träffas efter många dagar och nätter.
Jag vet att du ska komma hit.
Våren har gått, sommaren är över -
och regnen har återvänt.
Någon som bryr sig om -
bryr sig om mig där ovan -
kom och samlade några stjärnor -
och satte dem tillbaka en och en.
Vi går varsin väg -
dag och natt -
trötta och hungriga väntar vi på ett tecken -
på dammets och tidens stig.
Vi träffas när stigarna och frågorna tar slut -
Vi träffas efter många dagar och nätter.
Jag vet att du ska komma nära -
Våren har gått, sommaren är över -
och regnen har återvänt."
Ceremoni för att tända facklan.
Sex facklor tänds till minne av de 6 miljoner -
av våra bröder och systrar som nazisterna med allierade mördade.
Och för att hedra de överlevande som byggde upp sitt liv på nytt -
och bidrog till att bygga staten Israel.
De är viktiga när vi bevarar minnet av Förintelsen -
och förmedlar det till följande generationer.
Fackeltändarna åtföljs av sina familjer.
Den första facklan tänds av Sara Kain, född Izikowich, -
från Kosice, Ungern.
När vi anlände till Auschwitz -
tog de mig och min syster Ethel till den andra sidan -
och vi blev ledda till ett stort rum -
där vi fick stora grå klänningar men inga underkläder.
Vi skulle lämna allt men vi fick ta med en kam.
Vi hade rakade huvuden och höll kammar i våra händer.
Jag träffade en flicka från Kosice som varit där i två år.
Jag frågade henne: Tova, när får jag träffa mina föräldrar?
Framför oss fanns en 10 meter hög rykande skorsten.
Hon svarade: Vänta inte på dina föräldrar, de är redan där.
Livet i Auschwitz var mycket svårt men flickan som varit där i två år -
tog hand om oss. Hon kom alltid med medicin och sockerbitar till oss.
Förutom medicinen tog jag inget själv utan sparade allt till Ethel -
som var 10 år äldre än mig. Hon var som en mor för oss.
Vid Auschwitz ville man flytta mig. Det fanns bokhållare i en barack -
men jag gick inte dit för då skulle vi inte kunna bo i samma barack.
Vi var alltid vid varandras sida, även när vi marscherade.
Föll man blev man skjuten utan att hinna resa sig.
Ethel var mycket svag. Jag bar två filtar och alla våra saker -
vadsomhelst för att inte mista henne. Jag tog hand om henne.
De befriades 14 april 1945 och emigrerade illegalt -
till Israel med systern Miriam.
Man firade i Gan Shmuel -
då min syster Rachel plötsligt återfick tre systrar.
Alla sex syskon var här, precis som hemma.
Nu återstår bara tre av oss. Min storasyster är 103 år, jag är 96 -
och min yngre syster är 93. Hon bor i Tel Aviv.
Jag har tre barn, tio barnbarn och 14 barnbarnsbarn. Jag är rik!
Jag segrade över Hitler.
Den andra facklan tänds av Robert Tomashov -
från Dolny Kubin, Slovakien.
I lägret mördades vår mor Margit, vår äldre bror Ze'ev -
och min lillebror Julius.
Yonah.
Jag var i den slovakiska arméns sjätte kår av judiska arbetare.
Tvångsarbete. Så småningom kom man över ariska identitetsdokument -
och lyckades fly från armén. Omkring 800 personer överlevde på detta vis.
Först flydde jag till Bratislava.
Jag fick arbete hos en byggfirma men blev igenkänd och rapporterad som -
jude så jag flydde igen.
De kvarvarande samfundsledarna tog oss till Komárno vid gränsen.
Därifrån tog vi oss till Budapest. Där fick jag ett inresetillstånd -
till Palestina av dr. Moshe Kraus, ledare för Eretz Israel-kontoret.
Dagen därpå väntade kanske 17 av oss hos dr. Kraus.
Efter en stund meddelade han att vi inte kunde åka för tyskarna var här.
Vi kunde ta tåget till Rumänien men vi var tvungna att hoppa av i farten.
På vägen från Budapest till Timisoara just innan Arad fanns en skarp kurva.
I den hoppade vi av en efter en. Efter några timmar till fots -
kom vi fram till Arad där det judiska samfundet väntade oss.
Var familj tog in en eller två personer och vi stannade där i några dagar -
innan vi rapporterades till polisen som tog oss till en tysk transport.
Vi vädjade till rumänerna att de skulle döda oss istället -
för att skicka oss till Auschwitz men de kunde inte göra det.
De låste in oss och tåget körde iväg. Men två timmar senare insåg vi att -
vi var kvar på samma plats. En av männen lyckades smuggla in en yxa.
Vi öppnade dörrarna och såg bara tre vagnar som stod där.
Själva tåget fortsatte och vi lämnades kvar.
De förde oss till arbetslägret Târgu Jiu i Rumänien.
Där dog man efter sex månaders arbete -
men vi fritogs när den ryska armén nådde Rumänien den 23 augusti.
Jag flydde konstant under hela kriget. Men jag överlevde.
För några dagar sedan firade jag min 100:e födelsedag.
Facklan tänds. Soldater: Givakt!
Soldater: Lediga!
Den tredje facklan tänds av Jehoshua Hesel Fried -
från Velke Kapusany, Ungern.
Jag kommer från en rabbinsk familj.
Min gammelfarfar var en stor chassidisk rabbin.
1944, efter judiska påsken, fördes vi till ett getto i staden Uzjhorod.
Vi var där i 3 månader tills lägret tömdes och vi skickades att arbeta.
Alla stod på led i hopp om något bättre.
Vi åkte i första transporten i fullproppade boskapsvagnar -
under fruktansvärda förhållanden och nådde Auschwitz på pingstkvällen.
Min mor Yehudit, min bror Aaron -
och min syster Feige brändes samma dag.
Nästa dag fördes vi till det "romerska lägret" där det fanns 3 barnbaracker.
Då vi inte kände till Auschwitz avundades vi dem.
De hade ju sina familjer.
På kvällen stängde de lägret och brände upp dem alla.
Jag hade tre vänner från min hemstad som var med mig i Auschwitz.
Vi hade studerat tillsammans och var alla troende.
Närhelst vi kunde bedja så bad vi.
Vi var nära vänner och vi delade på allt.
På Jom Kippur tog Mengele med oss till fotbollsplanen.
Han tog en lång pojke och slog upp en lika lång planka.
Vi skulle gå under den.
Var man inte lång nog togs man till krematoriet.
En vän var kortare så vi lade stenar i hans skor och lyfte honom.
Jag vet inte hur men Mengele såg det inte. Vi räddade hans liv.
Han ringer mig än varje Jom Kippur och tackar mig för sitt liv.
I slutet av november började de avveckla Auschwitz.
Vi sändes från läger till läger. Det fanns ingen mat, folk avrättades -
och vi sov bland liken. Vi stod vid dödens port.
Jag kan inte förstå hur jag lyckades bevara mitt förstånd -
och jag tackar Gud för min familj.
Jag har tre barn, 14 barnbarn och 33 barnbarnsbarn.
Facklan tänds. Soldater: Givakt!
Soldater: Lediga!
Den fjärde facklan tänds av Josef Lavi, från Benghazi, Libyen.
1941 beslagtog den italienska staten alla judarnas pengar och egendom.
Sedan fördes judarna från Benghazi, Tobruk och Derna -
till Giado, ett koncentrationsläger.
Sedan tyskarna kom till Libyen 1941 utvisades alla allierade, också judar.
Jag var brittisk medborgare. Vi fördes till norra Italiens byar -
där bara kvinnor och barn återstod. Männen togs till ett koncentrations-
läger i Florence. Sedan tog de oss till Tyskland, till Bergen-Belsen.
Jag var helt ensam. Livet i lägret bestod av tortyr och svält.
De som kommit tidigare från Polen och Rumänien ville inte längre leva.
De gick till stängslet för att bli skjutna.
Jag såg krypskytten döda dem och sedan kastade man dem i en grop.
De gamla från Libyen vägrade att äta då maten inte var kosher. De dog.
Jag fick denna tallit av en ashkenazisk rabbin i Bergen-Belsen.
Han sa: Kom och be.
Jag sa: Jag vet inte hur. Jag hade ingen bar mitzva.
Han samlade 10 män och de höll en bar mitzva för mig.
Jag var ledsen för att min familj inte kunde vara med. Jag var 17 år.
Jag växte upp föräldralös och blev satt i detta läger. Men jag ville leva.
Jag kämpade för min överlevnad.
Joseph släpptes i ett fångutbyte mellan Storbritannien och Tyskland.
I arméns matsal i Libyen mötte jag soldater från ett judiskt regemente.
De sa: Kom till tågstationen vid midnatt om du vill till Israel.
Jag fick en uniform och jag tror att tåget gick ända till Egypten.
Vi kom till en brittisk armébas. Där stod en traktor på en lastbil.
"Göm dig under traktorn." Lastbilen körde från Alexandria till Revivim.
De tog oss till kibbutzen Sde Nahum för att tränas.
Där fanns 42 unga vuxna, alla föräldralösa.
Vi tog värvning i Palmach, jag deltog i striden om Latrun.
Efter armén var jag i byggbranchen. Jag gifte mig.
Vi har två barn, sju barnbarn, en barnbarnsdotter, en till på väg.
Jag tackar Gud för där jag är.
Facklan tänds. Soldater: Givakt!
Soldater: Lediga!
Femte facklan tänds av Chaim Grosbein, från Dauhinava, Vitryssland.
I Dauhinava bodde det 5000 judar.
Efter kriget var det bara 50 - 70 kvar.
Tyskarna mördade min far och min kusin och vi sörjde dem.
Vid gryningen kom min faster. Hon skrek: "Göm er!"
Vi gömde oss i gropen under vår stora ryska spis.
Vi hörde hur det sköts. Man skrek och ropade på hjälp: -
"Allsmäktige Gud!" "Pappa!" "Mamma!"
Jag vet inte hur lång tid det tog för dem att hitta oss.
De kastade in en granat. Jag stod bakom en stolpe -
och såg hur de tvingades ut.
Hela min familj mördades, min mor, bror, morbror och mina kusiner.
Min kusin Rishka och jag levde. Jag tror jag var fem år. Hon var äldre.
Vi lämnade platsen den natten. Helt ensamma, i tårar.
Vi hörde att en moster överlevt. Vi mötte henne och flydde in i skogen.
Några hundra judar från området var där.
Militären skickade dem över fronten. Till den fria sidan.
När vi samlades öppnade de plötsligt eld.
Jag blev skjuten i benet och förlorade mycket blod.
Min moster förband mitt ben med sin huvudscarf och bar mig på ryggen.
Men militären sa att hon inte kunde ta mig med.
Hon skulle vara i vägen och ändå inte klara det.
Plötsligt såg jag alla, också min moster, lämna mig.
Jag lämnades ensam i skogen. Där levde jag som ett djur i 2 år.
Jag klättrade i träd som en katt och åt fågelägg i tusental.
Jag smög mig in i byar och åt med grisarna ur deras tråg.
På vintern gömde jag mig i diken.
Chaim växte upp på barnhem i Vitryssland.
Han bor nu i Israel, har två barn och fem barnbarn.
Jag har levt mitt liv utan min mor och far och min bror.
Ibland drömmer jag om dem -
och hör deras röster.
Jag saknar dem mer ju äldre jag blir.
Ibland gör det så ont att jag vill skrika.
Facklan tänds. Soldater: Givakt!
Soldater: Lediga!
Sjätte facklan tänds av Lonia Rozenhoch, f. Wudka -
från Radom, Polen.
Hela min familj fördes ur gettot.
Det fanns en polis på tågstationen och till honom sa min mor: -
Säg till Lonia att vi har det bra, att hon ska ta hand om sina systrar -
och att de ska hålla ihop.
Det var det sista jag hörde från min mor.
De fördes till Treblinka.
Lonia, Manya och Bella skickades till Auschwitz.
Vi fick börja arbeta på en gång.
Det var då man började bygga krematoriet.
Vi bar på tegelstenar från morgon till kväll.
Kände jag att jag inte orkade mer höll mina systrar mig uppe.
Annars hade man mördat mig.
Jag och mina systrar hade en överenskommelse.
Blev en av oss tagen skulle vi alla gå med.
Vi tog hand om varandra och skildes aldrig åt.
Systrarna tvingades arbeta i många läger. I april 1945 släpptes de -
i ett fångutbyte och fick komma till Sverige.
När vi kom till Sverige utropade polackerna i glädje -
att de var på väg hem.
Men vi började gråta för vi visste -
att vi inte hade något hem eller någon familj.
Senare fick jag höra från sändebud i Sverige att barn -
som överlevt Förintelsen var på väg. Många av dem föräldralösa.
Jag lärde mig hebreiska i Radom -
och beslöt mig för att stanna i Sverige för att arbeta med dessa barn.
Efter allt jag hade genomgått fann jag mening i det faktum att jag -
hade överlevt, jag stod utan familj -
och de skulle bli min nya familj.
Vi kom till Israel tillsammans och jag höll kontakten med många av dem.
Jag tackar Gud för mina tre egna barn.
Jag har också barnbarn och tre barnbarnsbarn.
Facklan tänds. Soldater: Givakt!
Soldater: Lediga!
De överlevande representeras av fru Zehava Roth -
född i Zywiec, Polen.
Hon flyttade till Israel 1949 -
och var förskollärare i många år. Idag är hon ett vittne.
Jag, Zehava Roth, född Brodman, är enda överlevande i min familj.
Att jag talar till er idag representerar de tusentals barn -
som liksom jag skildes från sin familj som älskade dem -
och skickades till en fientlig miljö och blev föräldralösa.
1942 var vi i gettot i Bochnia.
Mina föräldrar var Moshe och Hanna Brodman och min bror Ben Zion.
Vi omgavs av mostrar, mor- bröder, kusiner, morfar och mormor.
Även om jag skildes från min familj som 7-åring -
har jag ändå minnen från min tidiga barndom före kriget -
och särskilt efter det.
Som tur fick jag växa upp i en varm familj -
där barnen fostrades med kärlek i ofattbara omständigheter -
i att följa och respektera buden och en hög moral.
Vi klarade razzia efter razzia.
Jag levde i fruktan och skräck i många år.
Den ödesdigra razzian början i gryningen.
Tyskarna med allierade omringade gettot.
Alla beordrades gå till samlingsplatsen.
I ett försök att rädda sina barn, skickade mamma oss till sin syster.
Moster Renias hem ansågs säkrare.
Rädda sprang vi förbi husen.
Jag var 7 år, min bror 8. Vi kom tryggt till mosters hus.
Renia gömde oss garderoben och sprang till samlingsplatsen.
Hon hoppades att ingen skulle hitta oss.
En tysk hittades oss ändå och kastade ut oss på gatan.
Jag kände mig svag och utsatt.
Jag miste min bror, fast jag skulle beskydda honom.
Då visste jag inte att han gått evigt förlorad.
Jag kunde inte röra mig.
Runt mig var män, kvinnor och barn som tvingades in i långtradare.
Soldater riktade gevär mot oss. Vart var vi på väg?
Det pågick till natten.
Jag vet inte hur jag räddades.
Jag tog mig hem i nattens mörker.
Mina föräldrar hade klarat sig.
Allra först frågade de var min bror Ben Zion var -
och varför jag inte beskyddat honom?
Den frågan ristades in i min själ för evigt.
Skuldkänslan att jag lever ett liv som inte var menat för mig -
utan att jag rövat det från min bror.
Jag lever under en villkorlig dom, väntar hela tiden på straff.
Det tog år innan jag kunde förlåta mig själv.
Efter razzian fanns det inga barn kvar i gettot.
Mina föräldrar och moster Renia -
undrade hur de kunde smuggla ut mig.
Stunden för avskedet kom.
Vad säger en mamma som vet att hon aldrig mer ser sin 7-åriga dotter?
Vilka visdomsord delar hon i den förfärliga stunden?
Den första meningen var på jiddisch: -
"Glöm inte att du är judinna."
Hon tillade på polska: "Försök alltid att komma till Palestina."
Kom ihåg din födelsedag.
Om du vill känna igen en jude, viska ordet 'amcha'.
En jude svarar och kan hjälpa dig.
En hedning förstår inte och det gör dig ingen skada.
Kom ihåg bönerna och välsignelserna du kan i ditt hjärta.
Kom ihåg denna vers när det är svårt: -
"Han som bevarar Israel, han slumrar inte, han sover inte."
I tanken återvänder jag till denna isande stund.
Först som ett övergivet barn skild från sin familj -
som inte hörde till någon.
Först när jag växte upp och själv blev mamma -
kunde jag emotionellt se min mamma i denna stund.
Jag undrade vad hon kände och vad hon tänkte -
varifrån hon fick kraften, beslutsamheten och modet -
att ge mig uppgiften att föra det judiska folkets existens vidare.
Mina föräldrars och min mosters plan fullföljdes enligt plan.
Från den stunden började min överlevnadskamp.
Trots min tunga barndom och ungdom -
lyckades jag starta en familj i Israel.
Mina föräldrar lade grunden i mig redan som barn -
och därför beslöt jag satsa på förskolundervisning -
som förskollärare och ledare.
Längtan och smärtan har inte försvunnit.
Min tröst är den förunderliga födelsen av den judiska staten -
och utvecklingen hos mig, min man, mina barn och deras äkta hälfter, -
mina barnbarn och barnbarnsbarn.
Jag fullföljde min mor Hannas och min far Moshes vilja.
Jag kämpade för min fysiska existens och psykiska identitet.
Jag överlevde och kom till Palestina.
Jag förblev en judisk flicka, jag uppfostrade judiska barn, -
mina egna och israeliska barn.
Om livet är en oförklarlig gåta -
Där hemligheter flödar som floder -
Låt oss söka alla regnbågens färger -
Låt oss sträva efter att bygga något med ord -
Och du lever i en tid som mäts med kalendern -
Och du hoppas kunna dricka djupt av livet -
Och vara bland dem som bara vill må bra -
Och fullfölja sin dröm -
Kanske når du himlen till slut -
Kanske får du glädjas åt livet till slut -
Du säger tack och blir till vatten -
Och rinner ut i nådens hav -
Kanske når du himlen till slut -
Kanske du får glädjas åt livet till slut -
Du säger tack och blir till vatten -
Och flyter ut i nådens hav -
Nådens hav -
Om åren går alltför fort förbi -
Och de bara lämnar minnen kvar -
Du var en mycket viktig person men föll på vägen -
Du försökte godta tidens gång -
Om livet är en oförklarlig gåta -
Där hemligheter flödar som floder -
Hoppas hitta alla regnbågens färger -
Lämna ett gott intryck och samla på ord -
Kanske når du himlen till slut -
Kanske får du glädjas åt livet till slut -
Du säger tack och blir till vatten -
Och rinner ut i nådens hav -
Kanske du når himlen till slut -
Kanske du får glädjas åt livet till slut -
Du säger tack och blir till vatten -
Och rinner ut i nådens hav -
Barmhärtighetens hav.
Utdrag ur en bok av en som överlevde, Nobel-pristagaren -
Elie Wiesel: "Alla floder rinner mot havet".
"Jag betonar snarare vänligheten hos de andra överlevarna -
och deras medkänsla.
Jag ser dessa unika egenskaper till och med i dödsskuggans dal.
Den judiska själen var fiendens mål.
Han ville förgöra själen och förinta oss från jordens yta.
Trots sin förgörande kraft -
nådde han inte den judiska själen.
Jag minns en holländsk jude som delade sitt bröd -
med en fånge som var sjukare än han, en som han inte ens kände.
'Förr dör jag av hunger än jag lider av skuld', sa han.
Jag minns en litauisk predikant som gick omkring på sabbaten.
Han vände sig till var och en av oss milt leende: -
'Judiske broder, glöm inte att nu är det sabbatskväll.'
Han ville påminna oss om att sabbaten alltjämt -
bestämmer tiden i världen trots röken och stanken.
Jag minns en polsk rabbin som tröstade dem -
som inte fastade på Jom Kippur.
'Den judiska lagen befaller ingen att fasta med fara för livet', -
sa han. Ändå fastade han.
Hungern försvagade honom, snart klarade han inte av sitt val.
Han bad fångkamraterna läsa Kadish över hans själ.
Hela baracken läste Kadish."
Israels chefsrabbin David Lau läser verser ur Psaltaren.
Var så god och res er.
Soldater: Givakt!
"En psalm av David. Herre, hur många är inte mina fiender!
Många reser sig mot mig, många säger om min själ: -
'Han får ingen frälsning hos Gud.' Sela.
De smider listiga planer mot ditt folk, -
de rådslår mot dem du beskyddar, de säger: -
'Kom, vi utrotar dem som folk -
så att ingen mer minns Israels namn!'
Kom tillbaka, Herre, rädda min själ, fräls mig för din nåds skull!
I döden tänker ingen på dig. Vem tackar dig i dödsriket?
Förbarma dig över mig, Herre! Se hur jag plågas av dem som hatar mig, -
du som lyfter mig från dödens portar...
Hur länge, Herre? Ska du glömma mig för evigt?
Hur länge ska du dölja ditt ansikte för mig? Hur länge -
ska jag ha oro i min själ och ångest i mitt hjärta dag efter dag?
Hur länge ska min fiende triumfera över mig?
Ge mina ögon ljus så att jag inte somnar in i döden.
Även om jag vandrar i dödsskuggans dal -
fruktar jag inget ont, för du är med mig.
Din käpp och stav, de tröstar mig."
Kadish läses av Israels chefsrabbin Itzhak Josef.
"Må Hans stora namn upphöjas och helgas i den värld -
som Han har skapat efter sin vilja, -
må Han låta sitt rike komma till makt i era dagar, -
och i hela huset Israels livstid, -
snart, i en nära framtid. Säg: Amen!
Må Hans stora namn vara välsignat för evigt.
Må den Heliges namn välsignas och prisas, -
äras, upphöjas och lovsjungas.
Må Han lovas utöver all välsignelse, sång, pris -
och tröst som kan uttalas i världen. Säg: Amen!
Må himmelens rika frid och liv komma över oss -
och över hela Israel. Säg: Amen!
Må Han som stiftar frid i höjden, -
låta frid råda över oss och hela Israel. Säg: Amen!"
Kantor Israel Parnas framför "Gud som är full av nåd".
Soldater: Lystring - ställ!
Gud som är full av nåd -
som bor i höjden -
änkors försvarare -
och faderlösas fader -
ge fullkomlig vila -
i Din gudomliga närvaro -
i Din heliga och rena -
höga boning -
som lyser som -
himlens härlighet -
över våra sex miljoner judiska -
bröders och systrars själar -
män, kvinnor och barn -
som dödades, slaktades, -
brändes, -
kvävdes, brändes levande -
eller som annars led en onaturlig död -
i de förbannade nazisternas och deras allierades händer -
och som gav sitt liv för att helga Guds namn.
Vi ber för deras själars frälsning.
Därför, må den Nådige bevara dem -
under sina vingar för evigt -
och bind deras själar vid det eviga livet.
Må deras viloplats vara i Edens lustgård.
Gud är deras arvedel och de får vila i frid.
Och låt oss säga: -
Amen."
Hatikva. Soldater: Lystring - ställ!
"Längst in i hjärtat i vart judiskt bröst -
suckar och längtar en judisk själ -
ständigt bort mot österns gryningshorisont -
sneglar ett öga bort mot Sion -
Än har vi ej givit upp vårt hopp -
vårt tvåtusenåriga hopp -
att vara ett fritt folk i vårt eget land -
i Sion och Jerusalems land.
Att vara ett fritt folk i vårt eget land -
i Sion och Jerusalems land."
Soldater: Lystring - ställ!
Ceremonin är slut. Publiken ombes vänta -
tills presidenten, statsministern, -
Knessets talman och Högsta dom- stolens domare har avlägsnat sig.
"En nation minns" är israeliska statens officiella ceremoni -
som inleder minnesdagen för Förintelsens hjältar och offer.
Den hålls varje år på årsdagen för upproret i Warszawagettot.
Ceremonin spelades in live vid minnesmärket för Warszawagettot -
vid Förintelsemuseet Yad Vashem i Jerusalem.
Besök gärna vår hemsida -
med viktiga budskap av president Reuven Rivlin -
och premiärminister Benjamin Netanyahu.
Sex miljoner av vårt folk slaktades -
och många fler miljoner dödades i detta fruktansvärda inferno.
På anationremembers.org finns mer om Jom HaShoa, -
Förintelsens minnesdag, och om Yad Vashem, -
Israels minnescentrum för Förintelsen.
Där finner du länkar till Yad Vashems utbildningsresurser -
fler överlevnadsberättelser och bilder från minnesdagen.
Denna inspelning av "En nation minns" -
kan också ses online på Play-TV.
Dela den med familj och vänner och återupplev ceremonin med Israel.
Programmet producerades av NRB och -
Yad Vashems Kristna Vänner.
På hemsidan kan du bli partner med Yad Vashems Kristna Vänner -
för att hjälpa världen att minnas Förintelsens hjältar och offer.
Namnsalen, Yad Vashem.
Vi har påbörjat ett viktigt uppdrag att med innovativa metoder -
finna namnen på de som inte har någon som minns dem.
Folk har lämnat in information på över 20 språk, mest handskriven.
Vi måste utveckla sofistikerade sökmetoder för att våra experter -
ska kunna undersöka datan, hitta smeknamn, släktnamn -
och se samband.
6 miljoner judar mördades i Förintelsen.
Över 4 miljoner har identifierats.
Nästan 2 miljoner är ännu okända.
Vi kommer inte att vila förrän vi slutfört vårt uppdrag.
För att stödja återfinnandet av namn eller lämna in namn, mejla: -
international.relations @yadvashem.org.il
Producent: Yad Vashem
Översättning: Himlen TV7