Shalom!
Olen doktor Susanna Kokkonen,
Jad Vashemi Kristlike Sõprade ühenduse juhataja.
Kutsun teid vaatama erisaadet Jad Vashemist Jeruusalemmas.
Jad Vashem, Holokausti Memoriaalkompleks Jeruusalemmas,
mälestab igal aastal holokaustis hukkunud 6 mln Euroopa juuti.
Mälestusteenistus leiab aset Varssavi geto ülestõusu päeval
ja algab holokausti mälestuspäevale pühendatud talitusega.
Erisaade "Rahvas mäletab"
esitatakse Jad Vashem'is, Jeruusalemmas.
Nii nagu me partnerid NRB-st USA-st ja üle kogu maailma,
usume meiegi, et kristlased peavad mõistma minevikus toimunut
ning antisemitismi hukutavaid tagajärgi.
Jad Vashem rajati 1953. a Iisraeli parlamendi Knesseti otsusel.
Jad Vashem on pühendatud Holokausti ohvrite mälestamisele,
dokumentatsioonile, uuringutele ja haridusele.
2006. aastal asutati ühendus Jad Vashemi Kristlikud Sõbrad,
et holokausti õppetunnid jõuaksid kristlaskonnani.
Rahvusvaheline kristlik meedia ja Jad Vashemi koostööpartnerid
edastavad teile erisaate Jeruusalemmast.
Kutsume teid vaatama saadet "Rahvas mäletab"
Jesaja 56:5: "Neile ma annan oma kojas ja oma müüride vahel
mälestusmärgi ja nime, mida ei saa hävitada."
"Ärge unustage, ma olin süütu ja surelik.
Ka minul oli vihastumise, rõõmu
ja kaastunde nägu, väga lihtsalt - inimese nägu."
Benjamin Pondan, mõrvatud Auschwitzis 1944
Holokausti ohvrite ja sangarite mälestuspäev Jad Vashemis
Holokausti mälestuspäeva auks langetame lipu poolde masti.
Vahtkond, valvel!
Vahtkond, õlale võtt!
Mälestustõrviku süütamiseks on mul au kutsuda
Jad Vashemi juhatuse esimees, rabi Israel Meir Lau.
Vahtkond, valvel!
Vahtkond, õlale võtt!
Vahtkond, valvel!
Vahtkond, vabalt!
Istuge, palun.
Sellel, 2016. aasta holokausti ohvrite ja sangarite mälestuspäeval
on tähelepanu keskpunktis:
"Meile on kõik keelatud, kuid siiski me teeme kõik."
Võitlus inimvaimu säilitamise eest holokausti ajal.
Näete pilti klassiruumist Kovno getos 1943. a Leedus.
Võimuletulekust alates
püüdsid natsid likvideerida juute kogu inimkonnast.
Nad sundisid juute isolatsiooni, märgistasid ja näljutasid neid.
Natside ebainimlikkus pöördus peagi hävitustööks,
mille käigus mõrvati 6 miljonit juuti.
Holokausti ajal, kus elu ja surm käisid käsikäes,
keskendusid paljud sellele, et füüsiliselt ellu jääda.
Siiski oli ka neid, kes tegutsesid teisiti
näidates üles aukartustäratavat vaimset vastupidavust.
Getodes loodi meetmeid
vastastikuseks abistamiseks meditsiinis ja kultuuris.
Kõige karmimates oludes tuli esile loovus, kirjatööd, palve.
Elati juudi seaduste järgi, salaja tähistati tähtpäevi,
Tegutsesid noorteseltsid,
põrandaalune ajakirjandus ning kultuuriüritused.
Leidsime laagritest tunnistusi vaimulikest tegevustest,
tänu millele jäädi olelusvõitluses püsima.
Paljud, kes võitlesid inimvaimu säilimise eest, ei pääsenud,
kuid nende teod on tulevatele põlvedele tunnistuseks
inimvaimu vägevusest ja vastupidavusest.
"Hea inimene, kui sa leiad selle kirja,"
kirjutas üks tüdruk, keda sakslased viisid hukkamisele,
"kui sul on hea inimese süda,
vii see kiri mu emale, kes töötab Varssavis,
Tobbensi karusnahavabrikus, Leszno tänaval."
"Kallis ema, ma olen rongis.
Ma ei tea, kuhu meid viiakse, kuid arvan, et me saame surma.
Ära muretse, ma ei karda.
Kuna olen kõige vanem,
selgitasin väiksematele, et kord surevad kõik.
Tegelikult, see polegi nii hull.
Meie sureme lihtsalt varem.
Pealegi, siin maal on sakslased ning elu on vilets.
Üleval taevas, inglite juures pole kindlasti sakslasi.
Sellepärast on hea, et saame rutem saksalastest lahti.
Lapsed, kes olid seal vagunis, ei nutnud isegi.
Meile antud hommikusöögi jagasime kõigi vahel võrdselt ära.
Väike Janchek kahetseb, et ei võtnud mantlit kaasa.
Ema, mulle tuli meelde, et ei andnud sulle täna musi
ega soovinud head päeva või head ööd.
Ma ei saagi sind enam musitada.
Ma ei kirjuta rohkem, paberitükk on liiga väike.
Ole terve, ema ja ära minu pärast kurvasta.
Peidan kirja bareti sisse, see on parim koht."
Ruth Ziprise novellist "Silmitsi karistusega."
Selle kirja leidis rongisaatja, kes andis kirja emale edasi.
Poola politsei lubas tal siseneda getosse
ja nii jõudsid tüdruku viimsed sõnad ta emani.
Keegi muretseb
Seal üleval muretseb mu pärast
Ta tuli ja süütas mõned tähed
Need langesid ükshaaval
Pöördume kahte erinevasse suunda
Päev ja öö oma pikkuses
Väsinud ja näljased, ootame märki
Maisest teest ja ajast
Me kohtume tee lõpus
Küsimused saavad vastuse pärast paljusid päevi
Pärast paljusid öid
Ma tean, sa tuled lähemale
Kevad on möödas,
Suvi on läinud
Vihm on tagasi
Keegi muretseb
Seal üleval muretseb mu pärast
Ta tuli ja haaras mõned tähed
Tagastas ükshaaval need
Pöördume kahte erinevasse suunda
Päev ja öö oma pikkuses
Väsinud ja näljased ning ootame märki
Maisest teest ja ajast
Kohtume tee lõpus
Küsimused saavad vastuse pärast paljusid päevi
Pärast paljusid öid
Ma tean, sa tuled lähemale
Kevad on möödas
Suvi on läinud
Vihm on tagasi
Tõrvikusüütamise tseremoonia
Kuus tõrvikut süüdatakse
mälestamaks 6 miljonit meie venda ja õde,
kes mõrvati natside ja nende kaastegelaste poolt.
Austades ellujääjaid ja nende elude taastamist,
kes võtsid osa riigi ülesehitustööst ja taastamisest
ning kes on peamised partnerid säilitamaks mälestust holokaustist
ja selle edasiandmist tulevastele põlvedele.
Tõrvikute süütajaid saadavad nende pereliikmed.
Esimese tõrviku süütab Sara Kain,
neiupõlvenimega Izikowich, Košicest Slovakkias.
Kui jõudsime Auschwitzi,
viidi mind ja mu õde Ethel kõrvale ja juhatati meid suurde ruumi,
kus meile anti selga suured hallid kleidid.
Ei aluspesu, rinnahoidjat, mitte midagi.
Öeldi, jätaksime kõik asjad maha, ainult kammi võisime kaasa võtta.
Meil aeti juuksed maha, kuid me hoidsime kamme pihus.
Kohtusin tütarlapsega Košicest, kes oli seal olnud kaks aastat.
Ma küsisin temalt: "Tova, millal ma näen oma vanemaid?"
Meie ees seisis suitsev korsten, mis oli üle 10 meetri kõrge.
Ta ütles: "Ära oota oma vanemaid, sest nad on juba seal."
Elu Auschwitzis oli väga ränk.
Meie eest hoolitses tüdruk, kes oli seal olnud kaks aastat.
Ta tõi meile ikka ravimeid ja suhkrutükke.
Mina ei võtnud seal peale ravimite midagi.
Ma hoidsin kõik Etheli jaoks, kes oli minust kümme aastat vanem.
Ta oli meile ema eest.
Baraki ülemad Auschwitzis
tahtsid mu teise kohta paigutada, kuid ma ei läinud.
Sel juhul me poleks enam saanud elada ühes barakis.
Me olime kogu aeg koos ega jätnud kunagi teineteist maha.
Isegi kui meid saadeti jalutama.
Kui keegi kukkus, lasti ta maha.
Ta ei saanud isegi püsti tõusta.
Ethel oli väga nõrk.
Kandsin alati kaht tekki ja kõiki ta asju,
ükskõik mida, sest ei tahtnud teda kaotada.
Ma hoolitsesin ta eest.
Sara ja ta õde Ethel vabastati 14. aprillil 1945
Nad saabusid Iisraeli, Eretzi illegaalsete sisserändajatena
koos õe Miriamiga, kes oli ka eluga pääsenud.
Seal, Gan Shmuelis oli suur pidu,
sest mu õde Rachel sai äkki kõik oma kolm õde tagasi.
Me kõik olime seal,
kõik kuus last, nii nagu oli kodus.
Ainult kolm meist on veel elus.
Mu vanem õde on 103- ja mina 96-aastane.
Noorem õde on 93 ning elab Tel Avivis.
Mul on kolm last, 10 lapselast ja 14 lapselapselast.
Ma olen rikas.
Ma sain võidu Hitleri üle.
Süütame tõrviku.
Vahtkond, valvel!
Vahtkond, vabalt!
Teise tõrviku süütab Robert Tomashof,
Dolny Kubinist Slovakkias.
Koonduslaagris mõrvati meie ema Margit,
me vanem vend Zeev, ja mu noorem vend Julius, Joona.
Olin sunnitööl Slovakkia armee juudi 6. tööpataljonis.
Inimesed soetasid endale
aaria rassi paberid ja põgenesid sõjaväest.
Umbes 800 inimest pääses tänu sellele.
Põgenesin esmalt Bratislavasse.
Sain tööd ehitusfirmas.
Mõni kuu hiljem tundis keegi mu ära ning kandis ette, et ma olen juut.
Pidin uuesti põgenema.
Kogukonna liidrid, kes olid järele jäänud,
viisid meid piirile, Komarnosse ja sealt läksime Budapesti.
Budapestis sain Iisraeli saatkonnast, Dr Moshe Krausilt Palestiina viisa.
Järgmisel päeval ootas Krausi juures meiega 15-17 in.
Mõni minut hiljem ta teatas:
"Kahjuks ei saa te lahkuda, sest sakslased on siin."
"Te võite esimese rongiga Rumeeniasse saada,
kuid te peate rongilt maha hüppama."
Teekonnal Budapestist Timisoarasse enne Aradit oli väga järsk käänak.
Selle käänaku peal hüppasime üksteise järel rongilt maha.
Pärast mitmetunnist jalgsimatka
jõudsime Aradi, kus ootas meid juudi kogukond.
Iga perekond võttis enda juurde üks või kaks inimest.
Me jäime sinna mõneks päevaks, kuni keegi andis meid politseile üles.
Meid pandi Saksa rongile.
Me anusime rumeenlasi:
"Tapke meid siin, kuid ärge saatke meid Auschwitzi!"
"Ei-ei, me ei saa," vastati.
Nad panid meid luku taha ja rong hakkas liikuma.
Paar tundi hiljem nägime, et oleme ikka samas kohas.
Ühel meestest oli õnnestunud kirves kaasa võtta.
Avasime ukse ja nägime seismas vaid kolme vagunit.
Rong sõitis oma teed ja jättis meid sinna.
Meid viidi Targu Jiusse, Rumeenia sunnitöölaagrisse.
Kõik, kes seal töötasid, surid kuue kuu sees.
Meid vabastati, kui Vene armee sisenes 23. augustil Rumeeniasse.
Sõja ajal pidin pidevalt põgenema.
Õnneks jäin ellu.
Olen nüüd 100-aastane.
Tähistasin seda mõne päeva eest.
Tõrviku süütamine.
Vahtkond, valvel!
Vahtkond, vabalt!
Kolmanda tõrviku süütab
Jehosua Hesel Fried, Velke Kapusanyst Ukrainas.
Olen pärit rabide suguvõsast.
Mu isa vanaisa oli hassiidide ülemrabi.
Pärast 1944. a paasapühi viidi meid Ukraina linna getosse.
Olime seal ligi kolm kuud.
Teatati, et laager evakueeritakse ning meid saadetakse tööle.
Kõik lootsid, et meid saadetakse paremasse kohta.
Olime loomavagunites, esimeses ešelonis.
Tohutu rahvahulk, kohutavad tingimused.
Judsime Auschwitzi nelipühal.
Mu ema Yehudit, vend Aaron ja õde Feige
viidi krematooriumi ja samal päeval nad põletati.
Järgmisel päeval viidi meid "Rooma laagrisse".
Seal oli 3 barakki lastega.
Me ei teadnud, mida tähendab Auschwitz.
Me kadestasime neid lapsi, sest nad olid koos perekonnaga.
Meie olime üksi jäetud.
Õhtul suleti laager ja nad kõik põletati.
Auschwitzis olin ma koos kolme sõbraga oma kodulinnast.
Käisime koos koolis ja olime kõik usklikud.
Auschwitzis palvetasime igal võimalikul hetkel.
Me olime lähedased sõbrad.
Kui kellelgi õnnestus midagi saada, siis jagasime nelja vahel ära.
Lepituspäeva eelõhtul
viis Mengele meid kohta, kus mängiti jalgpalli.
Ta võttis ühe pika poisi ja lõi lauajupi väravaposti külge.
Ta märkis ära poisi pikkuse.
Pidime selle laua alt läbi minema.
Kes ei olnud piisavalt pikk, viidi krematooriumi ja põletati.
Üks sõpradest oli lühem, me panime talle kivid kingadesse.
Tegime teda natuke pikemaks.
Ei tea, kuidas Mengele ei märganud, kuid me päästsime poisi elu.
Sellest ajast alates helistab ta mulle iga lepituspäeva eelõhtul ja ütleb:
"Jehoshua, olen elus tänu sinule."
Novembri lõpus ja detsembri alguses hakati Auschwitzi likvideerima.
Meid saadeti ühest laagrist teise.
Süüa polnud midagi, inimesi hukati, magasime laipade kõrval.
Olime otseses mõttes surma lävel.
Siiani imestan, kuidas suutsin mõistust säilitada.
Tänan Jumalat, et olen pere üles kasvatanud.
Mul on kolm last, 14 lapselast ja 33 lapselapselast.
Tõrviku süütamine.
Vahtkond, valvel!
Vahtkond, vabalt!
Neljanda tõrviku süütab Joseph Labi, Benghazist Liibüas.
1941. a konfiskeerisid itaallased kogu juutide raha ja varanduse.
Nad viisid kõik juudid
Benghazist, Tobrukist ja Dernast Giado koonduslaagrisse.
1941. a teises pooles, kui sakslased tungisid Liibüasse,
saadeti välja kõik kodakondust omavad liitlased, sh palju juute.
Olin Briti kodanik.
Meid viidi Põhja-Itaalia küladesse, kus olid järgi vaid naised ja lapsed.
Kõik mehed oli viidud Florence koonduslaagrisse.
Sealt viidi meid Saksamaale, Bergen-Belsen koonduslaagrisse.
Ma jäin täitsa üksi.
Elu laagris tähendas piina ja nälga.
Rumeeniast ja Poolast saabunud olid elust väsinud ja tahtsid surra.
Traataia äärde mindi eesmärgiga, et neid maha lastaks.
Nägin, kuidas snaiperid kõrgelt tulistades nad maha lasid.
Seejärel visati nad väljaspool laagrit olevasse auku.
Meie hulgas olid Liibüa eakad,
kes ei söönud, kuna toit polnud koššer.
Nad hukkusid järk-järgult.
Bergen-Belsenis andis Ashkenazi rabi mulle selle palverõiva.
Ta ütles: "Tule, palvetame."
Vastasin: "Ma ei tea, kuidas, kuna pole teinud bar mitzvah'i."
Ta kutsus kokku kümmekond meest, kes korraldasid mulle bar mitzvah'i.
Olin kurb, sest pereliikmeid
polnud minuga bar mitzvah'i tähistamas.
Olin 17-aastane.
Kasvasin üles vanemateta ja mind pandi sellesse laagrisse.
Mina tahtsin elada.
Võitlesin pidevalt ellujäämise eest.
Tänu Briti kodakondsusele vabanes Joseph Bergen-Belsenist
Suurbritannia ja Saksamaa vahelise vangide vahetuse kokkuleppe alusel.
Liibüas töötasin armee sööklas, kus kohtusin juudi brigaadi sõduritega.
Nad ütlesid: "Kui tahad minna Iisraeli, mine keskööl rongijaama."
Nad andsid mulle sõjaväe mundri selga.
Ma arvan, et rong sõitis Egiptuse piirini.
Sisenesime Briti armee baasi ja seal nägime traktorit veokil.
"Peida end traktori alla."
Veoauto sõitis Alexandriast Revivimi.
Sealt edasi viidi meid õppusele Sde Nahum kibutsi.
Seal oli 42 noort, kes kõik olid orvud.
Meid värvati löögirühma ja võitlesime Latruni lahingus.
Pärast armeed töötasin ehitusel.
Abiellusin ja meil on kaks last,
7 lapselast ja tütretütretütar ning üks on veel tulekul.
Tänu Jumalale, et olen jõudnud nii kaugele.
Tõrviku süütamine.
Vahtkond, valvel!
Vahtkond, vabalt!
Viienda tõrviku süütab
Chaim Grosbein, Dolginovost Valgevenes.
Dolginovos elas 5000 juuti.
Pärast sõda oli neid järgi 50 või 70.
Sakslased mõrvasid mu isa ja sugulase.
Mälestusteenistuse pidasime kodus.
Koidu eel tuli mu tädi ja hüüdis: "Peitu!"
Meil oli suur vene ahi, mille all tühimik puude jaoks.
Peitsime end sinna.
Kuulsime laske, karjeid "Aidake!", "Kõikvõimas Jumal!", "Isa!", "Ema!"
Ei tea kui kaua aega läks enne kui nad meid leidsid.
Nad viskasid majja granaadi.
Seisin posti taga ja nägin, kuidas kõik majast välja aeti.
Kogu mu perekond mõrvati - ema, vend, onu ja ta lapsed.
Ellu jäid vaid onutütar Rishka ja mina.
Kui vana olin? Viiene.
Tema oli vanem.
Sel ööl lahkusime pisarais, üksinda.
Kuulsime, et tädi pääses.
Saime kokku ning põgenesime metsa.
Seal oli koos mõnisada ümbruskonna juuti.
Partisanid otsustasid neid saata teisele poole rindejoont, vabadusse.
Kui me alles kogunesime, avasid nad äkki meie pihta tule.
Mu jalg sai tabamuse ja kaotasin palju verd.
Tädi võttis pearäti ja sidus sellega mu jala kinni.
Ta kandis mind seljas.
Partisanid ütlesid tädile, et ta ei saa mind kaasa võtta.
Ma oleksin kõigil jalus ja ta ei jaksaks lõpuni niikuinii.
Järsku nägin, et kõik lähevad ära, samuti ka mu tädi.
Mind jäeti üksinda metsa.
Üle kahe aasta elasin nagu loom, ronisin kassi kombel puude otsas.
Sõin linnu mune, tuhandeid.
Hiilisin küladesse ja sõin koos sigadega nende künast.
Talvel peitsin end kraavides.
Pärast sõda kasvas Chaim üles Valgevene lastekodudes.
Ta emigreerus Iisraeli ning tal on kaks last ja viis lapselast.
Olen läinud elust läbi ilma emata, isata ja vennata.
Vahel näen neid unes.
Kuulen nende hääli.
Mida vanemaks saan, seda enam neid igatsen.
See närib mind nii, et tahaks karjuda.
Tõrviku süütamine.
Vahtkond, valvel!
Vahtkond, vabalt!
Kuuenda tõrviku süütab
Lonia Rozenhoch, neiuna Wudka Radomist Poolas.
Kogu me pere viidi getost minema.
Rongijaamas palus ema üht politseinikku:
"Öelge Loniale, et meiega on kõik hästi
ja ta hoolitseks oma õdede eest ning nad hoiaksid kokku."
See oli viimane, mis ma kuulsin oma emalt.
Neid viidi Treblinkasse.
Lonia, ta õed Manya ja Bella küüditati Auschwitzi.
Auschwitzis saadeti meid otse tööle.
Ilmselt oli see aeg, mil hakati krematooriumi ehitama.
Tassisime hommikust õhtuni kiviplokke edasi ja tagasi.
Kui ma enam ei jõudnud kõndida, siis tõstsid mu õed mind üles.
Muidu oleks mind tapetud.
Meil oli õdedega kokkulepe,
kui nad võtavad kellegi meist, siis läheme kõik koos.
Hoolitsesime üksteise eest ja polnud üksteisest kunagi lahus.
Lonia ja ta õed olid mitmes eri laagris ja lõpuks määratud koonduslaagrisse.
1945. a aprillis vabastati nad
vangide vahetuse kokkuleppe alusel ning viidi Rootsi.
Kui me jõudsime Rootsi,
rõkatasid poolakad rõõmust: "Me läheme koju!"
Me olime pisarais.
Teadsime, et meil pole kodu ega ka perekonda.
Poola saadikult Rootsis kuulsin,
et holokaustis ellujäänud lapsed olid enamus orvud.
Heebrea keelt olin õppinud Radomis.
Ma otsustasin Rootsi jääda ja nende lastega tööle hakata.
Pealegi, olin selle läbi teinud, ellu jäänud ning nüüd pereta.
Nendest sai mu perekond.
Me tulime koos Iisraeli ja jäime paljudega neist ühendusse.
Tänu Jumalale, ma sain kolm last.
Mul on lapselapsed ja kolm lapselapselast.
Tõrviku süütamine.
Vahtkond, valvel!
Vahtkond, vabalt!
Holokaustist pääsenute nimel
kuuleme mrs Zehava Roth'i, sündinud Poolas, Zywiecis.
Ta naases Iisraeli 1949. a.
Ta oli aastaid eelkooli õpetaja ja hetkel teenib tunnistajana.
Mina, Zehava Roth, neiuna Brodman, olen oma perekonnast ainus ellujääja.
See, mida täna teile räägin,
esindab tuhandeid teisi lapsi nagu mina,
kes rebiti välja kaitsva ja armastava pere rüpest
ning saadeti vaenulikku keskkonda, kus saadi eikellegi lasteks.
1942. a olime Bosnia getos koos vanemate
Moshe ja Hanna Brodmani ning venna Ben Zioniga.
Meid ümbritsesid tädid ja onud, nende lapsed ja vanavanemad.
Mind lahutati perekonnast kui olin 7.
Mäletan varast lapsepõlve,
sõjaeelset aega, rääkimata sõjajärgsest ajast.
Mul oli eesõigus kasvada üles armastavas perekonnas,
kus hariti oma lapsi armastusega vaatamata olukordadele
austama reegleid, olema lugupidav ja kombekas.
Pääsesime pärast mitmeid järjestikke haaranguid.
Hirm ja terror olid palju aastaid mu kaaslasteks.
Saatuslik haarang algas koidikul.
Sakslased ja nende liitlased ning piirasid geto sisse.
Kõigil kästi minna koosoleku õuele.
Oma laste päästmise nimel saatis ema meid oma õe juurde.
Arvatavalt oli mu tädi Renia kodus kõige turvalisem.
Hirmunult jooksime majade vahel.
Olin 7aastane, mu vend oli 8.
Me jõudsime õnnelikult tädi koju.
Tädi Renia peitis meid riidekappi
ja kiirustas ise koosoleku õuele, lootes, et meid ei leita üles.
Maja läbiotsiv sakslane leidis meid ning kihutas meid välja tänavale.
Olin nõrk ja lonkasin.
Kaotasin oma venna selle asemel, et teda kaitsta.
Ma ei teadnud veel siis, et ta on igaveseks läinud.
Ma ei suutnud end liigutada.
Ümberringi sunniti jõuga mehi, naisi ja lapsi veoautodesse minema.
Sõdurite püssid olid meile suunatud.
Kuhu ma lähen?
See kõik kestis hilisööni.
Ei tea, kuidas ma pääsesin.
Öö varjus jõudsin koduni.
Mu vanemad olid pääsenud.
Nad küsisid esimese asjana,
kus on mu vend Ben Zion ja miks ma teda ei kaitsnud?
See küsimus on sööbinud mu hinge igaveseks.
Süütunne, millega olen elanud, polnud mulle mõeldud.
Ma röövisin elu oma vennalt.
Elasin pidevas hirmus, vahetus karistuse ootuses.
Möödus palju aastaid enne kui suutsin enesele andestada.
Pärast haarangut polnud getos lapsi.
Vanemad ja tädi Renia pidasid nõu, kuidas mind getost välja sokutada.
Saabus aeg hüvastijätuks.
Mida ütleb ema, kui teab,
et ei näe enam kunagi oma 7-aastast tütart?
Milliseid mõistlikke sõnu võiks öelda nii kohutaval hetkel?
Esimene lause oli jidiši keeles: "Ära unusta seda, et oled juut."
Ta lisas poola keeles:
"Püüa jõuda Palestiinasse ja pea meeles oma sünnipäeva.
Kui tahad ära tunda juuti, sosista sõna ''Amcha''
Juut reageerib ja saab sind aidata.
Pagan ei saa aru ning sinuga ei juhtu midagi halba.
Palved ja õnnistussõnad, mida oskad, hoia oma südames.
Piiblisalmid, mis sulle nüüd ütlen, meenuta neid rasketel aegadel.
"Vaata, ei tuku ega jää magama see, kes Iisraeli hoiab."
Vaimusilmas pöördun selle õudse hetke juurde tagasi.
Esmalt hüljatud lapsena,
lahtirebitud vanematest, perest, mitte kellelegi kuuluv, eikellegi laps.
Alles siis kui sain vanemaks ja ise emaks sain,
vabanesin tundeist ja hakkasin oma ema mõistma.
Mõtlesin, mida ta tundis, mida mõtles kõigest,
kust ta sai jõudu, otsustavust ja julgust,
et anda mulle ülesandeks jätkusuutlike juutide säilitamine.
Mu vanemate ja tädi julge ettevõtmine läks plaanikohaselt.
Sellest hetkest algas minu olelusvõitlus.
Vaatamata karmile lapsepõlvele ja noorusele lõin perekonna Iisraelis.
Vanemad olid mulle juba lapsena sisendanud alused eluks.
Sellest tuli ka otsus pürgida alushariduse poole,
et saada lasteaia õpetajaks, järelvaatajaks.
Igatsus ja valu on alles.
Minu trööstijaks on rahva ja riigi taaselustamise ime,
mu isiklik areng, mu pere, mu abikaasa Yosef Chaim,
mu lapsed ja nende kaasad, lapselapsed ja lapselapselapsed.
Täitsin oma ema Hanna ja isa Moshe tahte.
Võitlesin oma füüsilise olemasolu ja vaimse identiteedi eest.
Jäin ellu ja jõudsin Palestiinasse.
Jäin juudi lapseks, kasvatasin üles põlvkonna juudi lapsi
ning oma lapsed ja Iisraeli lapsed.
Kui elu on seletamatu mõistatus
Saladusi voolab jõena
Püüdes leida kõiki vikerkaarevärve
Töötades kõvasti, ehitamata midagi sõnades üles
Elad ajas, mis on kalendris kirjas
Lootes olla täielikult elust haaratud
Keset seda soov vaid olla õnnelik
Täita möödaminnes unistusi
Ehk lõppude lõpuks jõuad taevasse
Ehk lõppude lõpuks on sul rõõm elust
Tänad ja pöördud vee poole
Ühined armu merega
Ehk lõpuks jõuad taevasse
Ehk lõpuks on sul rõõm elust
Tänad ja pöördud vee poole
Ühined armumerega
Armumerega
Kuigi aastad mööduvad tuuletiivul
Ja järgi on vaid mälestus neist
Sa oled väga tähtis isik, kuid sa kaod
Oled väsinud ajaga võitlemast
Kui elu on seletamatu mõistatus
Saladusi voolab jõena
Püüdes leida kõiki vikerkaarevärve
Töötades kõvasti, et ehitada midagi sõnades üles
Ehk lõppude lõpuks jõuad taevasse
Ehk lõppude lõpuks on sul rõõm elust
Sa tänad ja pöördud vee poole
Ühined armumerega
Ehk lõppude lõpuks jõuad taevasse
Ehk lõpuks on sul rõõm elust
Tänad ja pöördud vee poole
Ühined armumerega
Armumerega
Katkend raamatust, mille autoriks holokaustist pääsenu,
Nobeli preemia laureaat Eli Weisel - "Kõik jõed voolavad merre."
Väljendaksin oma kaaskannatajate lahkust ja kaastunnet.
Neid unikaalseid omadusi avastasin isegi surmaorus.
Vaenlase sihtmärgiks oli juudi hing, mida ta püüdis hävitada.
Meid taheti minema pühkida maamuna pealt.
Vaatamata hävitavale jõule, vabanes juudi hing selle haardest.
Mäletan Hollandi juuti, kes jagas leiba endast haigemaga.
Tundmatu mehega.
"Ma pigem nälgin kui käin süükoorma all," ütles ta.
Mäletan Leedu jutlustajat, kes oli meiega kõik hingamispäevad.
Ta näol oli väike naeratus igaühe meie jaoks.
Juudi vend, kes ei unustanud, et on hingamispäev.
Ta soovis meile meenutada, et hingamispäev on seatud
valitsema aega ja maailma, vaatamata suitsule ja haisule.
Mäletan üht rabi Poolast, kes lohutas neid,
kes ei paastunud Jom Kippuril (lepituspäeval).
"Juudi seadus ei käsi paastuda sellel, kelle elu see ohustab," ütles ta.
Tema aga paastus.
Näljaga jäi ta nõrgemaks ning õige pea ei valitud teda enam.
Ta palus kaasvangidel lugeda tema eest kaddishi.
Kõik lugesid üksmeelselt kaddishi.
Psalme loeb Iisraeli ülemrabi, Rabi David Lau.
Palume publikul tõusta.
Vahtkond, valvel!
Taaveti laul.
"Issand, kui palju on mul vaenlasi, palju on neid, kes tõusevad mu vastu.
Paljud ütlevad mu hingele: "Ei ole temal päästet Jumalas!" Sela.
Sinu rahva vastu nad sepitsevad kavatsusi
ja peavad nõu sinu varju all olijate vastu.
Nad ütlevad: "Lähme ja hävitame nad rahvaste seast,
nõnda et Iisraeli nimegi ei mäletata enam!"
Pöördu, Issand, minu poole,
vabasta mu hing, päästa mind oma helduse pärast!
Sest surmas ei meenutata sind.
Kes surmavallas tänab sind?
Ole mulle armuline, Issand!
Vaata mu viletsust, mis tuleb mu vihameestelt,
sina, kes mind ülendad surma väravaist.
Kui kaua sa, Issand, unustad mind hoopis,
kui kaua sa peidad oma palet mu eest?
Kui kaua ma pean muret tundma oma hinges
ja kandma kurbust päevast päeva oma südames?
Kui kaua saab mu vaenlane suurustada mu vastu?
Vaata ometi! Vasta mulle, Issand, mu Jumal!
Tee selgeks mu silmad, et ma ei uinuks surmale.
Ka kui ma kõnniksin pimedas orus,
ei karda ma kurja, sest sina oled minuga;
su karjasekepp ja su sau, need trööstivad mind.
Kaddishi (palvet) loeb Iisraeli ülemrabi, Rabi Jitschak Josef.
Olgu Tema nimi kõrgeks tõstetud
ja pühitsetud maailmas, mille Tema on oma tahte järgi loonud.
Tema kuningriik tulgu teie elupäevade ajal,
ja kogu Iisraeli sugupõlve eluajal, kiiresti ja pea.
Öelge: "Aamen."
Olgu õnnistatud ja kõrgeks tõstetud Tema nimi nüüd ja igavesti.
Õnnistatud, kiidetud, austatud, ülendatud ja ülistatud,
võimas, kõrgekstõstetud ja kiidetud olgu Tema püha nimi.
Õnnistatud olgu Tema üle kõigi õnnistuste ja kiituslaulude,
ülistuse ja lohutuse, mis maailmas kuuldavale toodud.
Öelge: "Aamen."
Jäägu meie kõikide üle taevalik rahu
ja tulgu Jumala pääste meile ning kogu Iisraelile.
Öelge: "Aamen."
Tema, kes on Taevane Rahuvürst,
jätku oma rahu meie üle ja kogu Iisraeli üle.
Öelge: "Aamen."
Laulu "Jumal täis armu" esitab Cantor Israel Parnas
Vahtkond, õlale võtt!
Jumal, täis armu
Kes elab taevastes
Leskede kaitsja
Isatute Isa
Anna täiuslik hingamine
Püha ligiolu tiibade varjus
Pühade, puhaste ja vaprate taevalikes eluasemetes
Nad säravad kui taevane kirkus
Meie vendade ja õdede hingedele
Kuuele miljonile juudile
Meestele, naistele ja lastele
Keda mõrvati, tapeti
Põletati
Maeti, põletati elusalt
Kes pidid muu vägivalla tagajärjel surema
Seda saatsid korda natsid ja nende käsilased
Nad andsid oma elu Jumala nime pühitsemiseks
Me palume nende hingede eest
Mistõttu armu Issand
Kaitsku neid oma tiibade varjus igavesti
Köitku nende hinged igavese elu köidikutesse
Nende puhkepaigaks saagu Eedeni aed
Jumal on nende pärandiks ja nad puhkavad rahus
Öelgem Aamen
Hatikva (Iisraeli hümn).
Vahtkond, valvel!
Niikaua, kui juudi hing
Sügaval südames igatsust tunneb
Silmad vaatavad itta Siioni suunas
Ei kao meie lootus
Kahe tuhande aasta vanune lootus
Olla vaba rahvas omal maal
Siionimaal ja Jeruusalemmas
Olla vaba rahvas omal maal
Siionimaal ja Jeruusalemmas
Vahtkond, õlale võtt!
Tseremoonia on lõppenud.
Palume publikut jääma kohtadele kuni president, peaminister,
Knesseti spiiker ja teised aukülalised on lahkunud.
"Rahvas mäletab" on Iisraeli riiklik tseremoonia,
mis on pühendatud holokausti ohvrite mälestuspäeva tähistamise algusele.
Mälestusteenistus toimub iga aasta Varssavi geto ülestõusu päeval.
Salvestus on Varssavi geto mälestuspäeval Jad Vashemi
Holokausti Memoriaalkompleksis Jeruusalemma linnas.
Külastage saiti "Rahvas mäletab" www.ANationRemembers.org
Tähtsad sõnumid Iisraeli presidendilt Reuven Rivlinilt
ja peaminister Benjamin Netanjahult.
Rohkem infot mälestuspäeva kohta www.ANationRemember.org,
samuti Jad Vashemi, Iisraeli holokaustikeskuse kohta.
Veebilehel on lingid Jad Vashemi ajaloolistele dokumentidele,
videod ja lood holokaustist pääsenute mälestusteenistustelt.
Samuti on erisaadet võimalik kordusest vaadata.
Jaga linki oma sõpradele ja ela kaasa iisraellaste mälestusele.
Saate tõid teieni kanal NRB ja Jad Vashemi Kristlikud Sõbrad.
Külastage veebilehte ja saage meie partneriteks,
et hoida alles holokausti kangelaste ja märtrite mälestust.
Oleme alustanud tähtsat missiooni, kasutades uuenduslikku lähenemist,
et leida neid nimesid, keda keegi enam ei mäleta.
Meile on edastatud infot u 20 keeles, peamiselt käsikirjas.
Oleme oma ekspertidega väljatöötanud otsinguprogramme,
et leida inimesi hüüdnime või sarnaste nimede järgi.
Holokausti ajal hukati 6 miljonit juuti.
Üle 4 miljoni on suudetud tuvastada.
Ligi 2 miljonit on jäänud tundmatuks.
Me ei lõpeta enne kui missioon on täidetud.
Tõlge: Mare Peterson