Enam kui 2000 a tagasi sündis Rooma impeeriumi servas üks laps
Juuda väikelinnas Petlemmas.
Tavaline sünd, mille mõju oli ülemaailmne.
Üle 2000 aasta jooksul on Kristuse sünnilugu tähistatud,
peetud selle üle debatte, esitatud liialdusi ja ka keelustatud.
Tänaseks on Kristuse sünd läänemaailma suurim püha.
Jõuludes on nii paljut.
See on püsinud nii eri viisidel
ja läbi eri ajaperioodide, kuna sel on mitu tähendust.
Sellega võib tähistada Jumala võimsust
ja uurida prohveteeringuid Kristuse teist tulemise kohta,
lugeda Jumala tõotuseid Vanas Testamendis.
Inkarnatsioon on juba suur põhjus tähistamiseks.
See ületab igat ettekujutust, kuidas võiks Jumal tulla maailma.
Ta ei elanud palees, kuninglikkuses ega omanud valitsusvõimu või väge.
Ta sündis abituna, vajades noore naise hoolt.
Kuidas mitte armastada Jumalat,
kes läheb meie hüvanguks sellest kõigest läbi?
JÕULUTRADITSIOONIDE TAUSTALUGU
Jeesuse sünniloost räägitakse vaid Markuse ja Luuka evangeeliumis.
Seda ei mainitud Apostel Pauluse kirjades.
Algkoguduski ei tähistanud Jeesuse sünnilugu.
200 a pärast hakkasid kristlased huvituma jõulupühadest.
Millest tekkis muutus?
Üheks põhjuseks oli valeõpetus gnostitsism,
mille kohaselt oli Jeesus maa peal vaid vaimselt või näiliselt.
Seega pidid kristlikud teoloogid rõhutama Kristuse füüsilist olemust.
Ta sünnikohta koopas või laudas ja asjaolu, et ta mässiti linadesse.
See kõik viitas Kristuse füüsilisele kehale, mis kannatas ristil.
Algkoguduses arutleti palju, kas peaksime üldse tähistama jõule.
Origenese sõnul ei peaks me tähistama Jeesuse päritolu.
Piiblis mainitakse Ta sünniaega vaid kahel korral.
Üheks kuningas Heroodese ja teine Egiptuse vaarao ajal,
kes olid halvad isikud, kes tuntud inimeste tapmise poolest.
Arvatavasti ei ole tänane Kristuse sünnipäev Piibliga vastavuses.
Kui kristlased soovisid püha, pidid nad leidma kuupäeva.
Tänaseks on kinnitatud, et jõulud valiti 25. detsembrile,
kuna talvise pööripäeva ajal toimusid paganlikud pühad.
Saturnalia oli populaarne toidule suunatud festival
ja jumalus Saturn oli laua otsas.
Seda püha armastati,
kuna orjadest said päevaks isandad ja endised isandad teenisid orje.
Tehti kinke, majad kaunistati igihaljaste puudega.
Äärmiselt populaarne püha.
25. detsember valiti ka ehk seetõttu,
et Rooma tähistas 25. detsembril Päikese jumala poja sündi.
See arusaam püsis pikka aega.
Algallikaid uurides tõdeme, et 200 pKr paiku hakati mainima,
et 25. detsember võib arvatavasti olla ka Jeesuse Kristuse sünniaeg.
Neid väiteid esitati enne Päikese jumala poja sünniaega 25. detsembril.
See viitab, et kristlased ei võtnud midagi paganlusest
vaid et need kaks eksisteerisid juhuslikult samaaegselt.
Jõulude päritolus ei ole midagi paganlikku.
Taoline väide läheks vastuollu tolle aja kristlaste seisukohaga.
Varasajandite kristlus lükkas eemale kõik paganliku.
Nad olid selleks valmis ka riskima oma eluga.
Kuidas sai 25. detsembrist ikkagi jõulude kuupäev?
Jeesuse elu ja surmaga on seotud äärmiselt vähe kuupäevi.
Algkogudus teadis, et Johannese evangeeliumi kohaselt
suri Jeesus paasapühadel niisanikuu 14. päeval,
mis on ka juudi kalendris fikseeritud kuupäev.
See kuupäev kinnitas algkogudusele Ta sünnipäeva.
Juutide arusaama kohaselt
pidi loomine ja lunastus toimuma samal päeval.
Kristlased teadsid kindlusega, et Kristus suri paasapühadel.
Tertullianuse sõnul
Kristuse surma-aasta langes niisanikuu 14. päevale, 25. märtsile.
Miks oli see märgiline?
Kui loomine ja lunastus toimuvad samal päeval,
eeldati, et Kristus eostati samal päeval, mil ta suri.
Lihtne arvutus näitab, et kui lugeda sellest üheksa kuud,
st 25. märtsist 25. detsembrini, on näha, et tolle aja kirikuisad
olid määranud enne Konstantinust 25. detsembri kuupäevaks,
mil tähistame Kristuse sünnipäeva.
336 pKr nimetas Rooma ametlikult 25. detsembri Kristuse sünnipäevaks.
Läänekristlased aktsepteerisid seda kuupäeva,
samas kui idakirik tähistas Kristuse sünnipäeva 6. jaanuaril.
Kalendri küsimused on keerukad.
Ida õigeusukirik tähistas Kristuse sündi 6. jaanuaril,
samas kui läänes tähistatakse seda 25. detsembril.
Erinevus tuleb muutusest Gregoriuse ja Juliuse kalendris.
Seepärast ka tähistame erinevalt.
Läänes tähistatakse 6. jaanuaril kolmekuningapäeva või epifaaniat.
Epifaania viitab ilmumisele.
Sellega tähistatakse Kristuse ilmumist eri viisil.
Esmalt Jeesuse sünniloos kolme kuningaga,
kes saabusid 6. jaanuaril.
Samuti tähistatakse Kristuse ristimist Jordanis,
mil Jumal nimetas Teda enda Pojaks.
Järgnevate sajandite jooksul
teati jõulude ja kolmekuningapäev vahelist aega 12 jõulupäevana.
Jõulude algusega algab tähistamine.
Toursi kirikukogus otsustati 567. a, et sel ajal on 12 päeva pühi.
Inglismaa kuningas Alfred Suur tegi selle kohustuslikuks,
mistõttu levis see üle Euroopa.
See langes põllumajanduse mõistes surnud ajale, kus polnud midagi teha.
Seetõttu oli see hea aeg pidutsemiseks.
Otsus tähistada jõule 12 päeva
püüdis teha meelehead mõlemale kiriku poolele.
Mida muud tahta jõuludelt,
kui et kõik kirikuharud oleksid samal ajal õnnelikud?
Kui kristlased määrasid jõuluaja, oli neil vaja ka selleks kindlat kohta.
326. a saatis keiser Konstantinus
oma ema keisrinna Helena Pühale maale.
Tema ülesandeks oli leida kohad,
kus Jeesus sündis, löödi risti ning äratati surnust üles.
Tehti kaks suur avastust.
Esiteks Jeesuse haud Püha Hauakirikus
ning Jeesuse sünnikoht, milleks oli koobas.
Petlemma Jeesuse sünnikirik ehitati kohale,
kus kohalike kristlaste arvates sündis Jeesus.
200 a varem pagendas Rooma keiser Hadrianus juudid Petlemmast
ning Rooma jumalate austuseks istutas ta Jeesuse sünnipaigale puud.
Roomlased ehitasid tahtlikult
oma templid rivaalitsevate religioonide pühapaikadele.
Püha Haua kiriku
ja Kristuse sündimise basiilika asemel olid paganate templid
enne kui Konstantinus ja Helena ehitasid sinna kristlikke rajatisi.
Kristuse sündimise kirik pühitseti 339. a
ja see on maailma vanim kirik, mida kasutatakse siiani.
Hiljutises renoveerimises avastati eri mosaiike,
mis olid aastaid kipsikatte all peidus.
Siin on näha osalist Kristuse põlvnemist,
millest räägitakse Luuka evangeeliumis.
Kiriku altari all on paik, mida külastavad miljonid igal aastal.
Arvatakse, et see on koht,
kus Maarja, Joosep ja Jeesus olid loomadega.
Hõbetähel koopa keskel on kiri: "Siin sündis Kristus neitsi Maarjast."
Millised olid varakristlikud jõulud?
Tollal ei olnud avalikke kirikuid, kuna kohtuti majades, sageli salaja.
Neil varajastel aegadel tähistati jõule privaatselt, vaikselt ja pidulikult.
Kui kristlus tõusis Roomas ehk 300 pKr ajal,
tähistati jõule suurelt.
Mida nad tegid jõuludel?
Loomulikult oli missa ehk evangeeliumi kuulutamine
ning püha õhtusöömaaeg, et austada Kristuse sündi.
See on Kristuse missa.
Jõulumissa toimub pärast päikeseloojangut.
Millest tuleb see tava?
Algkoguduse traditsioonidest 3.-6. sajandil,
kui nad läksid öisele missale, et tähistada Jeesuse sündi.
Kuigi varakristlased tähistasid Kristuse missat,
hakati kasutama sõna "jõulud" alles 11. sajandil.
Kui kirik võttis Rooma pühast üle ka teatud pühad,
muudeti missa ka põhjalikumaks.
Algkogudus ei tahtnud teha mingit tegemist paganliku pühaga.
Kui kristlusest sai riigiusk ja misjonäri religioon,
mille misjoni sihtpunktiks oli eeskätt põhja-eurooplased,
andis paavst loa võtta kasutusele teatud kahjutud tavad.
Ta ütles, et kui inimesed on harjunud sel ajal pidama püha,
siis tehke samal ajal kristlik püha.
Kui enne jäeti toitu jumalustele,
siis nüüd Jeesus-lapsele ja ta perele teel Egiptusesse.
Saturnaliat tähistati talvisel pööripäeval.
Selle üheks osaks oli teha kinke, laulda laule ja pidada pidusid.
Need tavad tulid ka kristlikusse maailma üle.
Lauldakse laule, tehakse kinke ja tähistatakse koos Jeesuse sündi.
Kui kristlus levis Põhja-Euroopasse, Skandinaaviasse,
peeti seal talvise pööripäeva püha yulet.
Selle kestel põletati suurt yule-puud.
Yule-puu pidi olema suur palk, mis pidi põlema terve talve.
See oli populaarne püha, mis kestis sajandeid,
kuni meil olid väikesed tuleasemed kaminas.
Vanim euroopa traditsioon oli kesktalve püha.
Enne Kristuse sündi tähistati seda talve keskel.
Leiti viise elada üle karmkülmad kuud.
See on pimedaim hetk aastas
ning taheti veenduda, et kevad ja valgus tuleb,
mistõttu süüdati pühal lõkked ja küünlad.
See on kõledaim aeg aastas, mistõttu taheti meenutada rohelust,
mistõttu toodi majja taimed, mis säilitavad talvel roheluse
nagu lileks ja luuderoht.
Toidu seisukohalt on see külluslikum aastaaeg.
Saak on kogutud ning tehakse leiba, pirukaid ja kukleid.
Tapetud on ka loomad, kes ei ela talve üle,
mistõttu on peredel vorste ja liha.
Kalavõrgud on tühjendatud,
samuti tehti viljast õlu ning viinamarjadest vein.
Seda kõike pidi sööma, kuna külmikuid ei olnud.
Keskaja lõpuks olid kristlased võtnud üle eri kesktalve pühasid,
mida kirik oli ennist hukka mõistnud.
Pühad on edukalt seostatud
piibelliku sümboolikaga, et luua jõulupüha.
Lileksist ehk astelpõõsast sai sümbol Kristuse kannatusest ja valatud verest.
Druiidide rahvatraditsioonist lähtuvalt sai puuvõõrikust jõulurahu sümbol.
Kristus on igihaljas,
mis viitab ülestõusmisele ja igavesele elule,
mistõttu tuuakse koju igihaljast ning astelpõõsa ja luuderohu.
See meenutab inimestele,
et kevadel on aeg ülestõusmiseks ja on taas elu.
Aktsepteeriti isegi lastele kinkide tegemist,
kui lapsed teadsid, et neid tegid pühakud, kellest tuntum Nikolaus.
Vanemad vajasid jõulukinke ja kohta, kust neid osta.
Üsna tuttav jõulumure.
Tänapäeva jõulud keerlevad ümber reklaami,
kuid jõuluostude traditsioon on enam kui tuhat aastat vana.
Kõik sai alguse Euroopa jõuluturult.
Jõuluturu traditsioon kinnitus, kui loodi imeline kingitooja.
Kui lastele juurutati mõtet pühast Nikolausest,
soovisid vanemad osta lastele mänguasju.
Esimene jõuluturg oli Viini detsembriturg.
Täpsemalt 1294. a,
kui poepidajad püstitasid välipoed, et rahvas saaks osta talveks asju.
Pärast seda levis jõuluturu idee üle kogu Euroopa
ning aja jooksul müüdi turul korve, mänguasju ja puutööd.
Mõned müüsid röstitud pähkleid, liha ja piparkooke.
Tekkis ka uus maius - kommipulk.
Kujutage ette, kui 1670. aastal toimus Cologne katedraalis
laste jõuluteenistus, kus lapsed jutustasid igavusest.
Koorijuht soovis rahustada lapsi
ning tegi neile kommipulgad, et saaks laste tähelepanu ja vaikust.
Koorijuht tegi need karjase kepi kujuga,
mida lapsed saavad kaasa võtta, kui nad ei jõua neid ära süüa,
et neil oleks meeles kasvõi üks tegelane jõululoos.
Talveturg oli tavaliselt katedraali läheduses,
mis oli hea koht, et meelitada kirikus käijaid.
Turust kujunes tohutu fenomen, et 1616. a nurises Nürnbergi preester,
et keegi ei tulnud jõululaupäeval kirikusse.
Kõik olid ostlemas.
Inimesed ostsid mänguasju, mida viia koju lastele.
Saksamaal oli see tava kestnud kaua aega.
Valmistati käsitööd.
Sellest sai alguse ka klaaskuulide panek jõulupuudele.
See on armas traditsioon, kus klaasitehastes
said klaasipuhujad teha võistluse ning kasutada ära kõik jäägid.
Naised pidid koristama nagu see oli tavaks.
Klaasimeistrid kujundasid toredaid jõulumunasid,
mida riputada jõulupuule, kuid need olid liigrasked.
Uuendusliku lähenemisega tehti need kergemaks
ja müüdi neid jõuluturul, mis on sajandeid Euroopa tavaks.
Esimene jõuluturg toimus Dresdenis, Saksamaal 1434.
Algselt kestis turg ühe päeva,
kuid tänane Dresdeni jõuluturg püsib kogu advendiaja
ning seda külastab igal aastal üle 300 miljoni inimese.
Üheks Dresdeni turu kõrghetkeks on Stollen,
kus jagatakse linna kuulsat jõululeiba, stollerit,
mis näeb välja kui linasse mähitud Jeesuslaps.
Igal aastal küpsetatakse hiiglaslik jõulustollen ehk jõululeib,
mida sõidutatakse hobukaarikuga läbi linna.
Paraadi lõpus lõigatakse see lahti ning müüakse turul ära.
Ülejääk läheb heategevusse.
Sel aastal läheb see lastehaiglasse.
See on nii lõbus.
Õhk on karge,
kuid saad juua kakaod või hõõgveini, käes kaneelirull.
Lapsed vaatavad mänguasju ning naine ostab ehteid.
See oli tore mõte.
Kui jõulupüha sai keskajal üha populaarsemaks,
oli selle kõige keskmes Jeesuse sünniloo kujutus.
Piiblis kirjeldatakse, kuidas neitsi sünnitab tallis,
kuidas laps lamab hällis ja inglid külastasid karjaseid
ning targad järgisid tähte.
Evangeeliumites edastatakse põhiosa Jeesuse sünniloost,
kuid 2. saj. pärast Jeesuse sündi tegid kristlikud kirjutajad
loo värvikamaks, et luua tänase Jeesuslapse sünnilugu.
125 pKr oli kristlus levinud Jeruusalemmast üle Lähis-Ida
ja ka paiguti Euroopasse.
Piibli viimane raamat oli kirjutatud.
Kristlased 2. sajandil hakkasid otsima lisadetaile Kristuse surmast.
Järgmised 19 sajandit lõid inimesed jõululugusid.
Mõned jäid kõlama, mõned mitte.
Kui kuuleme lugu, tahame sageli eellugu ja ka järge.
Mis toimus lapsepõlves Indiana Jonesiga?
Kuidas on võimalik äratada Ben Solo?
Vanim katakombid leiti Roomast, Priscilla katakombidest.
Fresko, mis pärineb varajasest 3. sajandist,
kus on Jeesus ja Maarja tähe all ja Vana testamendi prohvet kõrval.
Aja jooksul muutusid pildid üksikasjalikumaks.
Jesaja raamatu 1. peatükis öeldakse,
et härg tunneb oma peremeest ja eesel oma isanda sõime.
Härg ja eesel lisati Jeesuse sünniloole.
Härga ja eeslit peetakse jõululoomadeks
ja seostatakse Jeesuse sünnilooga.
Jeesuse sünniloos on karjaloomad, kuid härg ja eesel kõige sagedamini.
Seda ei mainita neljas evangeeliumis, siiski oleme sellega ära harjunud.
Paljud sarnased pildid tulevad Jesaja 60. peatükist.
Jesaja 60:3-10 kirjeldatakse kuningate saabumist Jeruusalemma.
Tarkadest said kuningad.
6. salmis mainitakse, et kaamelid kandsid idast kulda ja viirukit,
mis viitab sellele, et targad reisisid kaamelitega.
Piiblis ei mainita kolme targa nime ega öelda, et olid kolm tarka.
Räägitakse kolmest kingist.
Võis olla, et igaüks ühe kolmest
või et tuli sada tarku, kuid kolmel olid kingid ja 97 mitte.
Võis olla ka kaks tarka, kes andsid kolm kinki, kes teab.
Teame vaid, et olid targad ja kolm kinki.
Hilisemates traditsioonides
pandi neile nimeks Melchior, Caspar ja Balthassar.
Need on hilisemad traditsioonid, mida ei leia Piiblist.
Kui 2. sajandi kristlased ei leidnud soovitud üksikasju,
uuriti kaanonist väljast ehk apokrüüfidest.
Need lapsepõlve või algupärased evangeeliumid
on täis väljamõeldud lugusid, suulisi pärimusi, millest enamik on rumalus.
Kui vaadata Jeesuse sünnilugu
miljonites eri kunstiteostes ja miljonites kirikutes,
näed, et Jeesuslast kummardasid karjased, härg ja eesel
ning ka hommikumaa targad.
Neitsi Maarja sünnitab alati koopas, mida ei mainita Piiblis.
Samuti on ämmaemand, mida ei mainita ka Piiblis.
Joosep on alati eemal, mis näitab, et ta ei ole Jeesuse maine isa.
Teeme seda samuti ning see on hea lugu.
13. saj. haaras Jeesuse sünnilugu kristluse üht armastatuimat isikut -
Püha Franciscus Assisist.
Öeldaks, et ta sai inspiratsiooni
palverännakul Jeesuse sünnikohta Petlemmas.
Hiljem väikeses Itaalia mägilinnas Greccios.
Franciscus tuli Grecciosse esimest korda 1217. a.
Ta oli lummatud mägedest ja piltilusatest vaadetest,
kuid samuti piirkonna vaesusest.
Ta ütles, et Greccio on rikas oma vaesuses
ning seetõttu sarnaneb Petlemmaga.
1223. a sai püha Franciscus mõtte luua uuesti Jeesuse sünnilugu.
Ennegi kujutati Jeesuse sünnilugu, kuid enne püha Franciscust
vara 13. saj. ei olnud elavat Jeesuse sünnilugu.
Püha Franciscus oli tähelepanuväärne ja unikaalne isiksus,
kes võttis kristlust äärmise lihtsuse ja usuga.
Ta arvas, et parim viis edastada Jeesuse sünnilugu külainimestele
oli teha elav lugu, kus on elav ema, imik, heinakuhi ja loomad.
Sealse linna nimi, Greccio, tulenes sõnast,
mis on osa Jeesuse sünniloost.
Püha Franciscus tegi külarahvale
palverännaku mäe otsa ning laulis psalme.
Seal ta jutlustas neile Petlemma lapsest.
Ta oli liiga emotsionaalne, et nimetada Jeesuse nime.
Legendi kohaselt sai püha Franciscus
jutluse ajal nägemuse Kristusest sõimes.
Sellest ajast on Greccio linnas
edastatud iga aasta elavat Jeesuse sünnilugu.
Jeesuse sünnilugu lõpeb koopas, mida kasutas Franciscus 1223. aastal.
Usun, et on oluline hoida Jeesuse sünnilugu elavana,
et me ei kaotaks jõulude tegelikku tähtsust.
Selle tõeline tähendus on Jeesuse sünd.
Franciscuse lihtne lähenemine aitab meilgi mõista,
et Kristuse sünd annab sellele õhtule annab ilu ja valgust.
Püha Franciscus suri viis aastat
pärast esimest Jeesuse sünniloo elavat esitust,
kuid ta mõju jõuludele püsib tänapäevani.
Tolle aja jõululaulud olid ladina keelsed
ja keskendusid enamasti Kristuse jumalikkusele.
Franciscus ütles, et nad laulavad kohalikus keeles.
Ta laulis itaalia keeles,
kuid fransiskaani mungad tõlkisid prantsuse ja inglise keelde.
Nüüd kirjutatakse Euroopas jõululaule oma emakeeles.
Sellega ei omanud ainult kirikud laule
vaid kohalikud said kasutada neid näidendites
ja kirjutada oma laule, mis peegeldasid Jeesust,
kes oli samuti inimene.
Püha Franciscus keskendus küll lihtsusele,
kuid enamikule keskaja Euroopas olid jõulud liialduste pidu.
Kiriku pühad muutusid keerukaks.
Katusele kinnitati traadiga langevaid tähti.
Esitleti sõime ja tehti protsessioone.
Kirikus toimusid ka ebaviisakad tseremooniad,
kus suitsutusrohtude asemel põletati vanu kingi
ning eesel toodi kirikusse ja "aamen" asemel öeldi "iiah".
Liialdused on pidudel tavalised.
Kõik see muutus Saksamaa reformatsiooniga.
16. sajandit iseloomustavad reformatsioonid.
Sotsiaalne kontroll võttis võimu.
Ennist populaarseid tavasid hakati nüüd halvustama.
Vaimulikkonna metsikud ja vale käitumist hakati taunima.
Ühel hetkel ründasid usupuhastajad ka jõulupühi.
Sajand hiljem kerkis Inglismaal võimule uus rühm.
Nende silmis ei läinud reformatsioon piisavalt kaugele.
Esiteks kukutati Inglismaa kuningas ja seejärel võeti ette jõulud.
Puritaanid vihkasid jõule ja populaarset kultuuri.
Nad olid püüdlikud religiooni osas,
kuid vastu sellele, et inimesed võiksid lõbutseda.
Nad olid aastaid Inglismaa monarhiale kui valu pehmes kohas.
Puritaanid olid jõulude vastu mitmel põhjusel.
Esiteks, kuna jõulupühad olid läinud käest ära.
Lossist tänavani olid jõulud
joomise ja söömise aeg, mil rahvas oli lõbusas meeleolus.
Olenemata, kas olid kuningas või lihtinimene, purjutasid kõik.
Kirikus mõeldi, kas peaks jõule pidama, kui see ei ole Piiblis.
Cromwell ja puritaanid toetasid seda mõtet.
Nende silmis pidi kõik olema seotud Piibliga.
Kaduma pidi kõik, mis oli ebajumalakummardamine,
seal hulgas ka jõulud.
Puritaanide võimul toimus jõuludega midagi kurba.
Puritaanide juhi Oliver Cromwelli võimul
pidid koolid, ettevõtted ja parlament jääma lahti.
Rohelus ja teised jõulukaunistused olid keelatud.
Inimesed said isegi trahvi jõulupirukate tegemise eest.
Puritaanid nimetasid seda koorikus ebajumalateenistuseks.
Tol ajal tehti sõime või kirstu moodi jõulupirukaid.
Teoloogilisest vaatenurgast võis see olla mõlemat,
et sümboliseerida Kristuse sündi ja surma.
Need olid väga populaarsed.
Cromwell ja puritaanid ei lubanud seda.
See oli ebajumalateenistus, kui tähistati midagi,
mis oli algselt väga püha ehk siis Jeesuse sündi.
Jõulupirukad keelati ära.
Inglased ei loobu kergelt neile meelepärasest toidust.
Kui miski oli keelatud,
tehti jõulupiruka kuju ümber ning nimetati seda lihapirukaks.
See ei olnud sõime või kirstu kujuga.
Oleme neid söönud siiani.
18. sajandil rünnati jõule valgustusteoloogiaga.
Progressiivsed mõtlejad tahtsid muuta Euroopat ja maailma ratsionaalselt.
Rahvakultuur sai ränga löögi.
Näiteks Austria valitseja
tundis tülgastust vabaõhu Jeesuse sünniloo kujutamisest.
Ta keelustas need.
Austrialased tegid seevastu väikese siseruumis Jeesuse sünniloo,
mis on siiani imeline kunstiteos.
Pärast Prantsuse revolutsiooni
muutusid jõulud ebapopulaarseks ja illegaalseks.
Mõne aastaga kujunes revolutsioon äärmuslikuks.
Tapeti ning püüti katoliiklus ja kristlus Prantsusmaalt välja juurida,
et juurutada kas ateismi või nn jumalatut teismi.
Kõik kirikukellad sulatati üles,
et teha Prantsuse revolutsiooniks kahureid armeele ja keelustati jõulud.
19. sajandi hakul olid jõulud väljasuremise lävel.
Kui seda tähistati, järgnes sellele purjutamine, vandalism ja vägivald.
Keskklass oli tagajalgadel.
Sellest hetkest hakati uuendama jõulupühi.
See oli väljasuremisohus, kuna oli ühiskonnale ohtlik.
1820.-1940. aastatel plaanis rühm mehi jõulupühi päästa.
Mehed, kes päästsid jõulud
Jõulud päästeti 19. saj. kahes kohas.
New Yorkis ja Londonis.
Põhjuseid oli erinevaid.
New Yorkis heal järjel keskklass
pidas tollaseid jõule häirivaks ning keegi ei tahtnud seda.
Mõeldi, kas on võimalik tuua jõule koduseinte vahele,
eemaldada alkohol ja keskenduda lastele.
Sammu tegi New Yorgi ajalooühing,
kuhu kuulusid poeedid, kunstnikud ja kirjanikud.
1819. a New Yorgi kirjanik Washinton Irving
otsustas taastada inglise keskaja jõulude peretraditsiooni.
Lühilugude seerias "Sketch Book" Washinton Irving
kirjeldab fiktiivset külameest Squire Bracebridge'i,
Loo elustas vanad talvepühad ja teised inglise kadunud traditsioonid.
Irvingi kirjeldus jõuludest sai menu Ameerika lugesjaskonna hulgas
ning inspireeris üht tolle aja suurimat briti kirjanikku.
Inglismaa poolt tahaksin vabandada,
et Dickins sai kogu tähelepanu, mida Irving seevastu ei saanud.
See on vale.
Kinnitan esimesena, et Washinton Irving
väärib palju enam tänu, kui ta on saanud jõuludest.
Ta inspireeris Dickensit ja rääkis helgetest hubastest inglise jõuludest
ning seda enne kui meil olid taolised jõulud.
Laual oli toit, mängiti, lapsed kamina ees ja esitati lugusid.
Dickens kirjutas heategevusest, heldusest ja perest.
Jah, lõkke ümber mängiti ja pere kogunes kokku.
Olen kindel, et see kõik toimus ka varajastel jõuludel.
Irving ja Dickens kirjutasid neist ja tekitasid meis soovi seda pidada
ning tähistame jõule tänaseni.
Kakskümmend aastat hiljem
kirjutas Charles Dickens oma jõulumeistriteose "Jõululaul".
Dickens kirjutas raamatu loomepuhangus rutakalt.
Dickens elas Inglismaa tööstusrevolutsiooni ajal,
kui vaesus oli vägagi nähtav.
Sotsiaalsest kindlustatusest polnud mõtet rääkidagi.
Kui mäletate, siis ta raamatus
tuleb hr Scrooge kontorisse kaks vabatahtlikku,
kes paluvad vaestele jõuluõhtusöögiks raha.
Selle aasta pühadeajal oleks kohane varustada
tagasihoidlikul viisil vaeseid ja puudust kannatavaid.
Kas vanglaid pole?
Vägagi palju.
Kas vaestemajad on olemas? - Jah, sooviksin öelda, et ei ole.
Mul on hea meel kuulda.
Te vist ei mõista meid, härra.
Mõned meist koguvad raha,
et osta vaestele liha, joogipoolist ja sooja saamiseks.
Miks? - Praegu on jõulud, kus puudust tuntakse kõige enam.
Toetan ühinguid, mida mainisin.
Raskustes olijad võivad minna sinna.
Paljud ei saa sinna minna.
Mõned pigem sureksid, kui läheksid sinna.
Siis las surevad, et ülerahvastatus väheneks.
See pole minu asi.
Dickens kirjutab selle vastu.
Ta soovib armu ja heategevust.
Kaks kristlaste voorust.
Ta soovib andestust
ja et Scrooge andestaks õepojale, et ta tõttu suri ta õde.
Õepoeg ja ta naine peavad andestama Scrooge'le.
Scrooge töötaja Cratchiti pere
peab jõuludel ütlema Scrooge kohta midagi head.
Scrooge süda peab muutuma.
Kristlus on alati toetanud heategevust, armu ja andestust,
kuid see ei peegeldunud Inglismaa avalikus elus.
Dickensi sõnul peaksime ajal, mil tähistatakse Jeesuse sündi,
olema üksteise vastu hellasüdamelised.
Ta ühendab populaarse jõulupüha kristlusega.
See keskendub lunastusele, hingede päästmisele,
pere ja traditsioonide tähtsusele ning seal hulgas ka heategevusele.
Raamat levis kui kulutuli.
Kui vanad jõulutraditsioonid taastati, lisati sellele ka uued.
1843. a tehti esimene jõulukaart,
kui prominentne briti ametnik sir Henry Cole
palus kunstnikul teha ta sõbrale pühadekaardi.
Ta printis tuhat eksemplari.
Mõte levis ja seejärel müüdi igal aastal jõulukaarte.
Ameerika Mehhiko saadik Joel Robert Poinsett
tutvustas maailmale uut jõulutaime, mille tähekujulised õied
pidid kujutama Petlemma tähte ja värvid meenutasid Kristuse verd.
Saadiku auks sai lill nimeks Poinsettia ehk jõulutäht.
19. saj. keskel tuli Saksamaalt
inglise keelt kõnelevasse maailma populaarseim jõulutraditsioon.
Igihaljad kaunistused on sama vana kui Rooma impeerium.
Puud olid majast väljas, kuni Martin Lutheri ajani,
kes ei süütanud üksnes protestantliku reformatsiooni
vaid võib olla esimene, kes valgustas jõulupuud.
Saksamaal sai tavaks minna metsa lõigata kuuse latv maha,
tuua see tuppa ja riputada see tagurpidi lakke.
Martin Luther oli arvatavasti esimene, kes pani jõulupuule küünlad.
Legendi kohaselt kõndis ta metsas, kui nägi kaunist tähistaevast,
mis meenutas talle Petlemma tähte ning tahtis rääkida kodus
oma naisele ja lastele kaunist tähistaevast metsas,
kuid ei osanud kirjeldada perekonnale vaatepildi ilu.
Ta otsustas lõigata puu maha, tuua tuppa ja panna sellele küünlad.
Lihtsam oleks kasutada sõnu, kuid ta oli tegude mees.
Talle meeldis naelutada teesid uksele, lõigata puu maha ja panna küünlad,
kui lihtsam oleks olnud pidada vestlust.
Aastate jooksul kogus jõulupuu sakslaste hulgas tuntust,
kes riputasid selle okstele puuvilju, piparkooke ja paberkujusid.
Tavaliselt pandi puu tippu Jeesuslapse kuju.
Kui protestandid said võimule ja keelustasid ikoonid,
asendati Jeesus-laps inglite ja tähtedega.
1610. a tutvustati Nürnbergis uut jõulukaunistust -
hõbedast valmistatud karda.
19. saj. alguses jõudis jõulupuu Inglismaale, esmalt Windsori lossi
briti kuningliku perekonna koju, kes olid kõik sündinud Saksamaal.
Esimene briti kuninglik isik,
kes tutvustas jõulupuud, oli kuninganna Charlotte 19. saj,
kuid rahvas ei pooldanud teda, mistõttu ei läinud tava edasi.
Teatati eri paigus Inglismaa jõulupuudest,
kuid mitte nii nagu 1840. aastatel, kui prints Albert tutvustas jõulupuud.
Prints Albertit armastati, seega tehti kõike, mida ta ees tegi.
Järsku olid jõulukuused igal pool.
Tehti pilt, kus prints Albert, kuninganna Victoria
ning kõik lapsed, printsessid ja printsid on ümber jõulupuu.
See väljastati Inglismaal ja kui inimesed nägid seda,
peeti seda imelisaks perepildiks, mida taheti ka enda kodus luua.
Inglismaalt levis jõulupuu Ameerikasse.
Prints Albert ja kuninganna Victoria andsid rahvale ka teisi pühadetavasid.
Igal jõulupühal söödi kalkunit
ja lapsed, nagu enamik sakslasi, said kingid jõululaupäeval.
Antud traditsiooni järgib kuninglik pere ka tänapäeval.
Sajandeid on jõulutraditsioonid
muutunud ilmalikust pühalikuks ja tagasi.
Kuigi Jeesus sündis enam kui 2000 a tagasi,
on tänapäevased jõulutraditsioonid vaevu sada aastat vanad.
Püha Nikolause lugu on sama vana kui jõulud ise.
Pühak, kellest kujunes jõuluvana, oli tegelikult piiskop 4. sajandil
ja kuigi ta oli tuntud heldekäelisuse poolest,
tuntakse teda ka mehena, kes lõi teisele mehele näkku.
3. saj. lõpus Anatoolias sündinud Nikolaus
kuulus väikesesse kristlikku kogukonda,
mida külastas apostel Paulus 2000 a varasemalt.
Tal oli huviäratav ja raske elu.
Ta vanemad surid, tal endal ei olnud lapsi,
mistõttu oli tal palju raha ega teadnud, mida sellega teha.
Ta tahtis selle ära anda, mistõttu on meil täna
ka püha Nikolausest kuvand kui heldekäelisest andjast.
Noore mehena sai Nikolausest Myra linna piiskop
Vahemere sadamalinnas Türgis.
Sarnaselt tolle aja kristlikele juhtidele
vangistas ja piinas Nikolaust Rooma imperaator Diocletianus.
Püha Nikolaus elas kristliku kiriku tormilisel ajal.
Kogudus ei olnud veel jalgu alla saanud.
Jah, see kasvas, kuid Rooma imperaatorid kiusas seda taga.
313 pKr tegi uus imperaator Konstantinus kristlusest riigiusu.
Suur tagakius lõppes ja Nikolaus vabanes vangist.
12 aasta pärast oli ta üks 300 piiskopist,
kes kogunes Nikaia kirikukogusse, et luua ühtne kristlik doktriin.
Nikolaus vastandus mehele, kes kahtles Kristuse jumalikkuses.
Ta vastandus Areiosele, valeõpetuse areionismi juht.
Püha Nikolaus ei sallinud seda,
mistõttu lõi ta ka teda näkku, mida ta arvatavasti ka vääris.
Suurema osa elust
andis Nikolaus varjatult raha puuduses olijatele.
Teati, et ta pani kuldmünte naabrite jalanõudesse.
73aastasena ta suri ja maeti Myra kirikusse.
Ligi 1700 a hiljem rekonstrueerisid briti teadlased ta näo,
tuginedes ta säilmetele.
Sellest tekkis mees, kes võis olla 167cm mees
tumedate silmade ja tõsiselt murtud ninaga,
mis tekkis arvatavasti roomlaste piinamisest.
Pärast ta surma tekkis püha Nikolausest eri legende
ja kuigi paljud pole tõesed, on need osa tänastest jõulutavadest.
Üks kuulsaim lugu püha Nikolause heldekäelisest olemusest
oli jõulusokkidest.
Ta tahtis anda raha, kuid ei tahtnud, et keegi teaks, et tema tegi seda.
Kogukonnas oli üks mees, kellel ei olnud raha,
kel oli kolm tütart, kelle ta pidi müüma orjusesse.
Nikolaus möödus öösel nende kojast ja viskas koti kulda läbi akna
ning langes täpselt kamina kõrval soki, kinga või saapa sisse.
Tal oli kolm tütart, mistõttu tegi ta seda teisele tütrele sama.
Kolmanda tütre puhul pereisa tabas mustri ära
ning ootas ja tabas Nikolause teolt, kes pani kulda soki sisse.
Nikolaus pani meest vanduma,
et ta hoiab seda salajas, kuid mees ei pidanud seda hästi,
mistõttu teame kõik seda lugu Nikolausest.
Pärast surma sai temast üks olulisim keskaja meespühak.
Teda võrdsustati kord austuselt isegi neitsi Maarjaga.
Püha Nikolaus on nii laste kui meremeeste pühak.
Tal polnud mingit pistmist jõuludega, kuid seda 13. sajandini.
Arvatakse, et prantsuse nunnad tegid ettepaneku, et pühak Nikolaus
oleks lastele jõuludel salajane kinkide andja.
Legend temast kasvas läbi keskaja.
Keskaja kristlased uskusid,
et inglid kirjutavad inimeste nimesid eluraamatusse,
mistõttu on ka jõuluvanal heade ja pahade laste nimekiri.
Skandinaavias ei olnud hobuseid,
mistõttu nende jõuluvana sõidutasid põhjapõdrad.
Üle Euroopa oli püha Nikolaus distsiplineeritud isik,
kes viis kinke headele lastele ja andis vitsa halbadele.
Ta oli laste pühak keskajal, kuid ta ei olnud lõbus.
Üks poeet nimetas teda tõsiseks mõtlejaks.
Kui olid ulakas, andis ta sulle vitsa.
Kui teadsid, mis on hea, said temalt heakskiidu.
Temast sai lõbus haldjas alles 19. sajandil,
kui New Yorki poeedid ja kunstnikud kujundasid ta.
Nikolaus oli keskaja tuntuim pühak,
kes kohtus võrdväärse isiku, Martin Lutheriga.
Protestantide reformatsiooni hakul Saksamaal 1517. a
said jõulud tugevalt mõjutatud.
Kõikide harude protestandid tahtsid vabaneda pühakute kultusest.
See puudutas ka Nikolaust.
Mida teha imelise kingitoojaga,
kes on sadu aastaid toonud kinke headele lastele ja poistele?
Luther pakkus välja,
et saksa lapsed saaksid kinke mitte pühak Nikolausest
vaid Jeesuslapselt, saksa keeles "Christkindl".
Aastate jooksul hääldati seda valesti "Kris Kringle",
millest sai teine nimi Santa Clausile.
Probleem oli selles, et Kristus-laps ei saa teha, mida tegi pühak Nikolaus.
Keegi ei karda last.
Kui Kristuslaps tuleb su koju, on kõik rõõmsad.
Püha Nikolaus tavatses hirmutada lapsi täienisti.
Tal oli kaasas vits.
Jeesuslaps ei hirmutanud.
Jeesuslaps vajas seega hirmutavat abilist.
Üle Euroopa ilmusid koletised koos Jeesuslapsega.
Austria ja Ungari kurat Krampus kannab ahelaid, piitsasid ja korvi.
Hirmsad on teisedki nagu kõhulõikaja Perchta.
Kui oled käitunud halvasti, rebib ta su kõhu puruks,
täidab vanarauaga ja õmbleb ankruketiga kinni.
Temale ei taha küll pahameelt tekitada.
Üks riik keeldus loobumast püha Nikolausest - Holland.
Püha Nikolaus oli Hollandis armastatud isik.
See on äärmiselt oluline, kuna hollandi kolonistid
reisisid Põhja-Ameerikasse ja võtsid püha Nikolause kaasa.
Isegi kui Inglismaa vallutas nad ja Uus-Amsderdamist sai New York,
hoidsid Hollandi kolonistide pered Hudsoni jõel püha Nikolaust elus.
Lood ja laulud olid elavad ning nad taasavastati 19. saj. hakul.
Püha Nikolause taasavastas ei keegi muu kui Washington Irving.
Kuulsas New Yorki ajaloo teoses tutvustas Irving
hollandi legende Sinterklaasist, andes talle USA laadse kujundi.
Irvingi püha Nikolaus oli lõbus piipu tõmbav haldjas,
kes sõitis maagilise vankriga kinkide viimiseks puude kohal.
Kümme aastat hiljem
muutis anonüümne autor Nikolause välimust ja nime.
Ilmus raamat laste sõbrast või uue aasta kingitusest.
Seal nimetati esimest korda kedagi nimega Santa Claus.
Meil oli täiskasvanu mõõtu
punase kuue valge trimmitud habemega mees,
kel peas karvamüts, millel nimi "Santa Claus".
Ta ei olnud piiskop vaid punases-valges riides mees,
kes sõidab saaniga, mida veab põhjapõder.
1823. a sai jõuluvana menu populaarsest lasteluuletusest.
"Püha Nikolause külaskäik" Clement Clarke Moore.
Ta on heebrea õpetlane,
kes on uhke enda kirjutistest heebrea keele leksikonis.
Ta kirjutas lastele väikese luuletuse kaks õhtut enne jõule.
Arvatavasti oli ta unustanud osta kingi, mistõttu kirjutas kiirelt luuletuse.
Oleme seda kõik kogenud.
Clement Clarke Moore
kirjutas lastele luuletuse õhtu enne jõulupühi.
Anonüümselt esitatud luule levis taas kui kulutuli.
Sellest sai alguse jõuluvana traditsioon.
Arvatavasti on see üks inglise keele ajaloo enim paljundatud luuletus.
Kui ameeriklastest autorid kujundasid oma versiooni jõuluvanast,
lasid teised kunstnikud loovusel lennata.
Üks varajane Ameerika jõuluvana
kandis kolmnurkset mütsi ja sõitis luuaga.
Teised kirjeldasid teda hirmuäratava Saint Nickina karusnahast mantlis.
Thomas Ness, Ameerika joonisfilmi isa kujundas kaasaja jõuluvana.
Punase kuuega lõbus vana haldjas.
Ta joonistused olid niivõrd kuulsad,
et president Lincoln lasi jõuluvanal külastada ka kodusõja rindejoont.
Ameerika vaidles terve sajand,
milline ta peaks ta olema ja millised on ta riided.
20. sajandiks sai ta vormi ja riided, mis ta on praegu.
20. saj. keskel pehmendas artist Haddon Sundblom
jõuluvana kuvandit Coca Cola reklaamidega.
Jõuluvana reklaamis näiteks enne Coca Colat hoopis veini.
Punases jõuluvana ütles, et jooksime seda veini.
Coca Colale meeldis ka punane,
mis sobitus purkidega ja roosad põskedega,
kuid vein jäeti kõrvale ja asendati Coca Cola purgiga.
Thomas Nast andis jõuluvanale ka uue töökoja, põhjapooluse.
Vähesed olid tolle ajani isegi näinud põhjapoolust,
mistõttu miks ei võinud see olla ka jõuluvana kodu?
Täna on jõuluvana kodu veidi lähemal, Soomes
Rovaniemi-nimelises linnas.
Jõuluvana küla tähistab jõule läbi terve aasta.
Sinna tulevad kirjad sadadelt tuhandetelt lastelt üle maailma.
Vahel saab jõuluvana ka kirju, kus on nimi "Santa Claus"
või "Babbo Natale" itaalia keeles või muus saatja emakeeles.
Aadressiks pannakse Santa Claus ja põhjapoolus
ning kiri jõuab sellesse postkontorisse Rovaniemis.
Santa Claus koos abilistest päkapikkudega
vaatab kevadel üle u 10 000 kirja.
Enamik vastuseid saadetakse koolidesse, lasteaedadesse
ja kohtadesse, kus üks kiri jõuab suurema hulga inimesteni.
Rovaniemis lõbustab jõuluvana lapsi igal päeval aastas.
Kui saan luua rõõmsaid hetki, siis on mu elul sügav eesmärk.
See ei ole töö vaid elu.
Miks tähistada jõule?
Pärast 1800 a kestnud vastuolu ja materialismi
ning tähtpäeva, mida ei saa tõestada Kristuse sünnipäevana,
võiksid mõned küsida, miks peaks üldse jõule tähistama.
Vastuse saab üksnes juhul, kui uurida algupärast lugu.
Jõulud tähistab Kristuse sündi.
Senini kaugel olev Jumal saab imikuks
ja ütleb, et armastab meid, kuid seda lapse nutu läbi.
Tähistame Jumala alandlikkust, kui Ta otsustas
panna kõrvale jumalikkuse ja kohtuda igaühe meiega.
Mitte meid hinnata vaid päästa ja anda meile tõelise elu.
Jõulud on täis ilu ja inimlikku headust.
Isegi kui hülgad Jeesuse sünniloo, mõjutab see kõike.
Jeesuslapse õrnus ja inglite kohalolu.
Jumala sõnum armastusest inimkonna vastu.
See on kõiges.
Kui paljud meist on olnud helded just jõulude tõttu?
Jumal õnnistagu jõule.
Miks peaksime seda tähistama,
mis on selle mõte ja kas see on väljamõeldis?
Ütleksin selle peale: "Bah humbug!"
Jõuluvana viitab heldekäelisele piiskopile,
kelle süda kaldus vaeste ja puudust kannatavate poole.
See ei olnud kiire kingituste ostmine vaid puuduses olijate aitamine.
Charles Dickensi ja Irving Washingtoni jõulude
keskmes on perekond, heldekäelisus ja heategevus.
Need kõik on head asjad.
Aastate jooksul võime unustada jõulude heategevuse ja helde külje,
kuid see on hea püha, mil näidata armastust, rõõmu
ning näidata head tahet kogu inimkonnale.
Nagu väike Tim ütles: "Jumal õnnistagu igaüht!"
Tõlge: Mailis Lepp