Olemme Jad Vashemissa Jerusalemissa.
Takanani näkyy Vainojen museo.
Olen tohtori Susanna Kokkonen, -
Jad Vashemin kristittyjen ystävien johtaja.
Tervetuloa seuraamaan tätä ainutlaatuista ohjelmaa!
Joka vuosi Jerusalemin holokaustikeskus Jad Vashem -
muistaa kuutta miljoonaa holokaustin uhria, -
jotka Natsi-Saksa ja sen yhteistyökumppanit murhasivat.
Me ja kumppanimme NRB Network uskomme, -
että on tärkeää kertoa holokaustista maailman kristillisille yhteisöille.
Jad Vashemin perusti Israelin parlamentti knesset vuonna 1953.
Sen tehtävä on holokaustikoulutus ja -tutkimus, -
muistaminen ja dokumentointi.
Teemme jo toista vuotta yhteistyötä NRB Networkin kanssa -
ja välitämme teille Jad Vashemin muistojuhlan Jerusalemista.
Tervetuloa Holokaustin uhrien ja sankareiden muistojuhlaan!
Kansakunta muistaa...
holokaustin uhreja ja sankareita
Jad vashemin kristityt ystävät ja NRB Network
Tuotanto: Jad Vashem
"...heille minä annan huoneessani ja muurieni sisällä -
muistomerkin ja nimen... joka ei häviä." Jes. 56:5
"Muista, että olin viaton ja kuolevainen, kuten sinäkin.
Minullakin oli suuttumuksen, ilon ja myötätunnon kasvot, ihmisen kasvot!"
Benjamin Pondan, murhattu Auschwitzissä 1944.
HOLOKAUSTIN UHRIEN JA SANKAREIDEN MUISTOPÄIVÄ
JAD VASHEM
Holokaustin uhrien ja sankareiden muistopäivän kunniaksi -
laskemme lippumme puolitankoon.
Komppania eteen vie!
Komppania olalle vie!
Muistosoihdun sytyttää -
Jad vashemin johtokunnan puheenjohtaja rabbi Israel Meir Lau.
Komppania eteen vie!
Komppania olalle vie!
Komppania jalalle vie!
Komppania lepo!
Istuutukaa, olkaa hyvät!
70 vuotta sitten juutalaiset kokivat kohtalonhetkiään.
Vuonna 1944 Euroopan juutalaisten elämä oli kilpajuoksua aikaa vastaan.
Sen merkitys oli: elämä tai kuolema.
Tässä Auschwitz-albumin kuvassa näkyy juutalaisia, -
jotka karkotettiin Karpatokselta toukokuussa 1944.
He ovat Birkenaun asemalaiturilla.
Heinäkuuhun 1944 mennessä -
satoja tuhansia Unkarin juutalaisia oli tapettu kaasukammioissa.
Tuona kohtalokkaana kesänä tuhottiin Lodzin ja Kovnon getot, -
ja Rhodoksen, Kosin ja Korfun juutalaiset lähetettiin kuolemaan.
Kun Itä- ja Länsi-Euroopan alueita vapautui Natsi-Saksan ikeestä, -
siionistiset ja maanalaiset liikkeet sekä diplomaatit -
yrittivät pelastaa juutalaisia.
Tuona vuonna juutalaisten kohtalo oli vaa'ankielellä.
Emme saaneet poistua taloista.
Vartijat varmistivat, ettei kukaan pääsisi livahtamaan ulos.
Ohitse kiiti autoja täynnä saksalaissotilaita -
ja joka puolella oli konekivääreitä toimintavalmiudessa.
Pian näimme verhonraosta suuria vankkureita.
Ne olivat täynnä itkeviä lapsia.
Vankkureiden perässä juoksivat heidän hätääntyneet äitinsä.
Eräästä vaunusta hyppäsi noin 8-vuotias lapsi ja pakeni.
Poliisit kamppailivat vaunuista kiinni pitäviä äitejä vastaan.
Äidit yrittivät epätoivoissaan kaapata lapsensa takaisin.
Kun ensimmäiset vankkurit olivat menneet ohi ja meteli vaimeni, -
kadulle laskeutui hirvittävä hiljaisuus.
Ihmisiä juoksenteli suljetulta kadulta toiselle pihojen ja kattojen kautta.
Sillä tavalla kotiimme ilmestyi yhtäkkiä Ita-täti.
Häntä oli vaikea tunnistaa. Hänen hiuksensa olivat sekaisin, -
ja hänen ulkonevat silmänsä näyttivät tulevan ulos kuopistaan.
Käheällä äänellä hän kertoi kauhuista.
Kuulen yhä hänen käheän kuiskauksensa pimeydessä.
Se saa sydämeni järkkymään.
"Minä itse omin käsin annoin lapset. He tulivat lista kädessään.
Ja minä, mitä minulle oikein tapahtui?
Miksen hyökännyt heidän kimppuunsa, -
raapinut heidän kasvojaan?
Pikku-Josi itki ja huusi: 'Ita-täti, älä anna meitä saksalaisille!'"
Hän keskeytti vähän väliä kertomuksensa ja toisti Josin sanat: -
"Ita-täti, älä anna meitä saksalaisille!"
Hän lähti. Yritimme pidätellä häntä, koska kaduilla oli vaarallista, -
mutta hän ei kuunnellut.
Hänen elämällään ei ollut enää merkitystä.
Myöhemmin kuulimme isoäidiltä ja Chuma- ja Duba-tädeiltä, -
ettei Ita palannut kotiin.
Kun saksalaiset tulivat isoäidin talolle, Ita lähti omasta tahdostaan.
Hän kiipesi vaunuihin muiden pidätettyjen joukkoon.
Hän heilutti heille ja huusi: -
"Menen lasten perässä!"
Näyttelijä Maia Dagan luki Sara Zelwer-Auerbachin kirjasta -
"Kotini ikkunasta ― muistoja Lodzin getosta" -
Lodzin geton lasten viemisestä Chelmnon tuhoamisleirille.
Odota, että kasvat isoksi. Näin sinulle usein sanottiin.
Näin sanoivat eräs pitkä mies ja eräs lyhyt nainen.
Jos et syö, et kasva isoksi.
Hyvä poika syö lautasen tyhjäksi.
Kasva, kasva, niin sinusta tulee kenraali.
Sinusta tulee astronautti ja lennät avaruuteen.
Mutta sinä et tahtonut edes sotilaaksi.
Halusit olla sellainen kuin muutkin.
Mutta sinulta ei kysytty.
Kun kasvat isoksi ja näet lapsen, -
sano sille linnunpojalle, ettei tarvitse kasvaa.
Kun kasvat isoksi, ja sinulla on lapsi, -
joka kysyy: "Mitä minusta tulee isona?"
Sano: "Unohda se, älä kysy."
Mene kotiin. Jätä koulu.
Sinulle sanottiin, ettei sinusta tule mitään.
Näin sanoivat eräs iso nainen ja eräs silmälasipäinen mies.
He jatkoivat ahdisteluaan loppuun asti.
Kasva, älä lähde muiden joukkoon.
Katso sivusta ja istu keinussa.
Et edes halunnut olla siellä.
Mutta eihän sinulta kukaan kysynyt.
Jäit pudonneeksi linnunpoikaseksi.
Kun kasvat isoksi ja näet lapsen, -
sano sille linnunpojalle, ettei tarvitse kasvaa.
Kun kasvat isoksi, ja sinulla on lapsi, -
joka kysyy: "Mikä minusta tulee isona?"
Sano: "Unohda se, älä kysy."
Soihtujen sytytysseremonia.
Sytytämme kuusi soihtua kuuden miljoonan uhrin muistoksi.
He olivat veljiämme ja sisariamme, -
jotka natsit ja heidän yhteistyökumppaninsa murhasivat.
Sytytämme soihdut myös eloonjääneiden kunniaksi.
He muuttivat Israeliin ja rakensivat tätä maata.
He ovat auttaneet uhrien muiston säilyttämisessä tuleville polville.
Ensimmäisen soihdun sytyttää Asher Ud, -
joka syntyi Zdunska Wolassa Puolassa.
Nimeni on Asher Ud. "Ud" tarkoittaa tulesta temmattua kekälettä.
Synnyin nimellä Anshel Sieradzki Zdunska Wolan pikkukaupungissa.
Perheeseemme kuului viisi ihmistä.
Isäni oli Shmuel Hirsch ja äitini Jocheved.
Minulla ei ole yhtään kuvaa perheestäni.
Elokuu 1942: Zdunska Wolan geton tuhoaminen
Minut, äitini ja pikkuveljeni Gabriel vietiin juutalaiselle hautausmaalle.
Seisoimme isoäidin haudalla.
Sanoin: "Äiti, tässä tiemme eroavat."
Veljeni vietiin ensimmäisenä, sitten äitini, ja viimeiseksi minut.
Eräs saksalainen heilutti keppiä edessäni.
Hän sanoi: "Tämäkin on hyvä." Minut vietiin vasemmalle.
Vasemmalle vietiin ne, jotka jätettiin henkiin.
Oikealle joutuminen merkitsi kuolemaa.
Jocheved ja Gabriel murhattiin Chelmnon kuolemanleirissä, -
jossa 320 000 juutalaista tapettiin kaasukammioissa.
Lähtiessäni hautausmaalta näin äitini ja veljeni.
Näen yhä heidän silmänsä.
Erottuani äidistäni olin täysin yksin.
He veivät minut Lodzin gettoon.
Olin 13-vuotias, enkä ollut koskaan käynyt poissa kotoa.
Kuulin, että olkikenkätehdas etsi työntekijöitä.
Menin sinne ja sain työtä.
Elokuu 1944: Lodzin geton tuhoaminen ja kuljetus Auschwitziin
Auschwitzissä näin veljeni Berlin. Hän kysyi: "Anshel, sinäkö se olet?"
Olin kävelevä luuranko. Vastasin: "Olen."
Hän antoi minulle leipää ja makkaraa.
Jäin henkiin veljeni ansiosta.
Ensimmäisessä valokuvassa, joka on säilynyt, -
olen amerikkalaisessa sotilasunivormussa.
Marraskuussa 1945 meille 400 lapselle annettiin maahanmuuttoluvat.
Päätin tehdä kaikkeni kotimaani puolesta.
Kiitos Jumalalle, että tein niin.
Menin naimisiin vuonna 1953. Meillä on kolme lasta, -
ja kymmenen lastenlasta. En voisi olla ylpeämpi.
Soihtu sytytetään. - Komppania asento!
Komppania lepo!
Toisen soihdun sytyttää Tsvi Michaeli, joka syntyi Salonikissa Kreikassa.
Maaliskuussa 1943 alkoi Salonikin juutalaisten kuljetus Auschwitziin.
Muutaman päivän välein vietiin pois satoja ihmisiä.
Meidät vietiin kuljetuksessa numero 8.
Isä, äiti ja siskot käskettiin toiselle puolelle, ja nuoret miehet toiselle.
Sinä yönä emme löytäneet vanhempiamme.
Veteraanit sanoivat: "Unohtakaa vanhempanne, he ovat kuolleet."
"Mitä ihmettä? Kaikki he ovat kuolleet?"
"Emmekö näe heitä enää koskaan?"
Ennen leirille lähtöä keräsin 20 valokuvaa.
Käärin ne nenäliinaan.
Katselin niitä mentyäni illalla nukkumaan.
Tässä on isäni Shimshon ja siskoni.
Tässä olen minä ja siskoni Marie ja Eleonora.
Näin olin yhteydessä perheeseeni.
Tässä on pikkuveljeni Tsadiko.
En voi unohtaa häntä. Minua itkettää, kun puhun hänestä, -
kun vain kuulenkin hänen nimensä.
Vuonna 1944 sairastuin, ja minut vietiin sairaalaan.
Tohtori Lubitz sanoi: "Pidän sinut täällä niin pitkään kun voin."
50 vuoden kuluttua näin tohtorin uudelleen.
Hän pelasti henkeni.
Michaeli selvisi kuolemanmarssista -
ja huhtikuussa 1945 hänet vapautettiin Bergen-Belsenistä.
Jos joku olisi läimäyttänyt minua, olisin kaatunut enkä koskaan noussut.
Niin heikko olin.
Meiltä kysyttiin: "Kuka haluaa Ruotsiin?" Vastasin: "Minä!"
Olin Ruotsissa neljä vuotta.
Tässä on vaimoni Elvira.
Menimme naimisiin Israelissa ja perustimme perheen.
Meillä on kolme lastenlasta.
Kun puhun heille, se on pyhää. Olen mahtava isoisä.
Soihtu sytytetään. - Komppania asento!
Komppania lepo!
Kolmannen soihdun sytyttää Prahassa syntynyt Dita Kraus.
Isäni oli Hans ja äitini Elisabeth.
Vanhempani olivat niin maallistuneita, -
etteivät he kertoneet meidän olevan juutalaisia.
Kuulin sanan "juutalainen" vasta koulussa.
Maaliskuu 1939: Prahan miehitys.
Tiesin että lapsuuteni ja koko normaali elämä päättyi.
Lapset alkoivat käydä urheilukentällä.
Johtajana toimi urheiluopettaja Fredy Hirsch.
Ensimmäistä kertaa kuulin Palestiinasta ja siionismista.
Fredyllä oli suuri vaikutus.
Marraskuussa 1942 Dita perheineen lähetettiin Theresienstadtin gettoon.
Theresienstadtissa pidettiin näytelmiä ja lauloin lasten oopperassa.
Siellä opiskeltiin myös maalausta. Olen aina pitänyt maalaamisesta.
Olen maalannut koko ikäni.
Friedl Brandeis opetti lapsille maalausta.
Hän oli kuuluisa taitelija. Hän kuoli Auschwitzissa.
Joulukuussa 1943 Dita ja hänen vanhempansa vietiin Auschwitziin.
Kun näin isän, en ollut tunnistaa häntä.
Eräänä päivänä hän ei tullut nimenhuutoon.
Hän makasi lähes koomassa.
Keskellä yötä heräsin, -
ja isäni oli kuollut.
Leirimme oli ainut leiri, jossa oli vain lapsiperheitä.
Fredy Hirsch johti lastenkorttelia.
Työskentelin korttelissa, ja muutama kirja oli vastuullani.
Fredy käski ohjaajia valvomaan, että lapset peseytyivät.
Puhtaus ja hygienia olivat elintärkeitä.
Kolmen kuukauden kuluttua lapset lastattiin kuorma-autoihin.
Heidät kaikki tapettiin kaasukammioissa.
Myös Fredy tapettiin.
Huhtikuu 1945: Bergen-Belsenin vapautus
Oli vaikeaa iloita siellä ruumiiden keskellä.
Bergen-Belsenissä kuoli tuhansia, myös äitini.
Sodan jälkeen tutustuin Ottoon. Menimme naimisiin vuonna 1947.
Samana vuonna syntyi poikamme. Olin 18-vuotias.
Muutimme 1-vuotiaaseen Israelin valtioon vuonna 1949.
Muutimme sisäoppilaitokseen nimeltä Hadassim.
Asuimme siellä 29 vuotta ja opetimme englantia.
Minulla on neljä lastenlasta, ja kaksi lastenlastenlasta.
Soihtu sytytetään. - Komppania asento!
Komppania lepo!
Neljännen soihdun sytyttää Budapestissa syntynyt Chaim Hertzl.
Alkuvuodesta 1944 Budapestin juutalaiset asuivat ahtaasti -
"keltaisen tähden taloissa". Olin 6-vuotias.
Eräänä yönä saksalaiset ja nuoliristiläiset syöksyivät sisään -
ja veivät ihmiset raa'asti ulos. Äitini oli heidän joukossaan.
Äitini oli nimeltään Geni Herzl. Hänestä ei kuultu enää mitään.
Tätini Zeri Herzl otti tehtäväkseen pelastaa minut.
Hän lahjoi unkarilaissotilaan ja pyysi häntä päästämään minut pois.
Sotilas otti kädestäni niin lujasti, että se suututti minua.
Hän vei minut Gruberin perheelle.
Asuin siellä, kunnes meidät vietiin Wallenbergin turvataloihin.
Turvatalot pelastivat tuhansia juutalaisia.
Ne perustettiin Raoul Wallenbergin ja muiden diplomaattien ansiosta.
Muutama päivä ennen loppua saksalaiset patistivat ihmiset kadulle.
Vieressä oli puisto, ja huomasin seisovani jonossa veden lähellä.
Monet yrittivät pelastautua juoksemalla jonosta toiseen.
Jonojen välissä kulkivat saksalaiset koirineen, -
ja jonojen päissä ihmiset ammuttiin.
Vanhempi mies talvitakissaan sanoi: -
"Juokse noiden ihmisten mukaan! Olen itse liian vanha juoksemaan."
Juoksin tuonne muiden sekaan.
Kuulin vuosien ajan luotien vinkuvan korvissani.
Kukaan tänne jäänyt ei selvinnyt hengissä.
Heidät ammuttiin yksitellen Tonavan rannassa.
Täällä tein nopean päätöksen, jonka ansiosta jäin eloon.
Joulukuussa 1944 ja tammikuussa 1945 tuhansia juutalaisia murhattiin -
Tonavan rannassa.
Muutin Israeliin "nuorten alijassa" heinäkuussa 1947.
Olin 10-vuotias. Kasvoin Tel Avivissa.
Sitten lähdin kouluun Kfar haro'ehen.
Opetin Nechalim-korkeakoulussa. Olin yksi sen perustajista.
Sitten muutin Sa'adin kibbutsiin.
Menin naimisiin Dvoran kanssa ja meille syntyi kuusi lasta.
Meillä on 18 lastenlasta.
Pieni poika Budapestista jäi eloon!
Soihtu sytytetään. - Komppania asento!
Komppania lepo!
Viidennen soihdun sytyttää Hinda Tasman, -
joka on syntynyt Minskissä, Valko-Venäjällä.
Synnyin Minskissä.
Mikä oli äitinne nimi? - Taibe. Isäni oli Eli Nachamshik.
Meitä oli yhdeksän lasta. Kotimme oli siisti ja kaunis.
Elimme hyvää elämää.
28. kesäkuuta 1941: Minskin miehitys
Kolme saksalaista tuli kotiimme pyytämään rahaa.
Äiti sanoi: "Ei minulla ole rahaa."
He ampuivat isäni, äitini, veljeni ja siskoni.
Olin hiljaa ja näin kaiken.
Vain minä jäin henkiin.
Muutin setäni luo gettoon.
Yli 10 000 juutalaista pakeni Minskin getosta metsiin.
Lähdimme yöllä etsimään partisaaneja.
Tulimme venäläiseen kylään ja koputimme ei-juutalaisen ovelle.
Hän antoi meille ruokaa ja yösijan.
Eräänä päivänä joku koputti ovelle ja sanoi jiddishiksi: -
"Lapset, älkää pelätkö, se olen minä, Zorin."
Hän toi korillisen ruokaa.
Shalom Zorin (s. 1902) juutalaisten partisaanien komentaja
Zorin käski minua hakemaan ihmisiä getosta.
Hän antoi nimilistan, -
jossa oli 20 nuorta miestä, sekä mies- ja naislääkäri.
Hain lisäksi serkkuni Soloveichikin, joka oli hammaslääkäri.
Meitä oli yli 30.
Satoja juutalaisia pelastui Zorinin partisaanijoukoissa.
Partisaanien luota palasin Minskiin.
Työskentelin siellä ompelijattarena.
Tehtaalla tapasin Borisin.
Menimme naimisiin. Meillä on kaksi lasta ja viisi lastenlasta.
Jos he kysyvät ikääni, vastaan, että olen 18-vuotias.
Soihtu sytytetään. - Komppania asento!
Komppania lepo!
Kuudennen soihdun sytyttää Jitschak Biran (Birenbaum), -
joka syntyi Draczynetzissa Romaniassa.
22. kesäkuuta 1941 saksalaiset hyökkäsivät Neuvostoliittoon.
Tuona yönä joukot kulkivat meidän lähellämme.
Zelick-setä ja minä piilouduimme maissipeltoon.
Aamulla he löysivät meidät, tappoivat setäni ja heittivät hänet kaivoon.
Äitini oli nimeltään Clara Held.
Viikkojen kuluttua äiti ja minä olimme matkalla Transnistriaan.
Olin pieni poika.
Äiti piti minua kädestä ja kantoi selässään suurta nyyttiä.
Muistan leirin, missä meitä pidettiin.
Se oli yksi suuri parakki, jossa oli satoja, ellei tuhansia, juutalaisia.
Äitini sairastui lavantautiin. Eräänä aamuna heräsin, ja äitini oli kuollut.
Minulla oli äiti vain vähän aikaa.
Anteeksi, että itken.
Sillä hetkellä minusta tuli selviytymisen ammattilainen.
Päätin säilyä hengissä.
Neljän vuoden kuluttua, vuonna 1944, palasin orpojen junassa Romaniaan.
Asuin orpokodissa.
Keväällä 1945 venäläiset valloittivat Botosanin.
Pakenin orpokodista ja liityin Dror-nuorisoliikkeeseen.
Siitä alkoi uusi luku elämässäni.
Heinäkuu 1947: Lähtö Marseillen satamasta
4500 ihmistä astui laivaan, jonka nimi oli "Exodus Euroopasta 1947".
Tämä on ainut dokumentti, joka minulla oli tullessani Israeliin.
Liityin armeijaan 18. elokuuta 1953. Aloitin heti lentäjäkurssin.
Sain siipimerkkini Jitschak Rabinilta, joka oli osaston päällikkö.
Oli kunnia olla laivueen komentaja kuuden päivän sodassa.
Olen ollut naimisissa Tslilan kanssa 56 vuotta.
Meillä on kolme tytärtä, viisi lastenlasta ja yksi lapsenlapsenlapsi.
Minusta tuntuu siltä, -
kuin olisin noussut ylös tomusta.
Soihtu sytytetään. - Komppania asento!
Komppania lepo!
Holokaustin eloonjääneiden puolesta puhuu tohtori Shalom Kaplan Eilati.
Hän syntyi vuonna 1933 Kovnossa, Liettuassa -
ja muutti Israeliin vuonna 1946.
Hän on agronomi, tutkija, kirjailija ja todistaja.
70 vuotta.
Huhtikuu 1944, Kovno, Liettua.
Olin 11-vuotias, kun seurasin äitiäni -
hänen ylittäessään jokea matkallaan töihin.
Hän kielsi minua katsomasta taakseni kun pääsimme vastarannalle.
Hän käski kulkea kohti kukkuloita, missä eräs nainen odotti minua.
Äitini lähetti minut elämän rannalle kuin Mooseksen korissa.
Äitini, runoilija Lea Grinstein, antoi minulle elämän kahdesti.
mutta omaa elämäänsä hän ei voinut pelastaa kertaakaan.
Kaksi viikkoa aiemmin getossa todistettiin hirmuteko: -
lapset vietiin tuhoamisleirille.
Piilopaikastani kuulin äitien kauhistuttavat huudot -
heidän kamppaillessaan saksalaisia ja ukrainalaisia sotilaita vastaan.
Sotilaat tulivat yhä uudelleen hakemaan itkeviä lapsia -
ja riistämään vauvoja äideiltään koirien avustuksella.
Nämä äänet vainoavat minua yhä.
Jalomieliset liettualaiset olivat piilottaneet minut.
Jad Vashem on tunnustanut heidät kansojen oikeamielisiksi.
Illalla lähdin piilostani heinäparvelta.
Käännyin kohti kaupunkiani ja lausuin kirjoittamani rukouksen -
perheeni ja ystävieni turvallisuuden puolesta.
Geton liekit olivat jo nielleet äitini, mutta sitä en tiennyt.
En tiennyt myöskään pikkusiskoni kohtalosta.
Hänet oli ilmiannettu Gestapolle.
Meidän 80 perheenjäsenestämme Liettuassa ja Valko-Venäjällä -
vain kaksi jäi eloon.
Minä ja isäni, kirjailija Israel Kaplan, joka oli kuolemaisillaan Dachaussa.
Kun isäni vapautettiin nääntyneenä ja sairaana, -
hän alkoi kerätä eloonjääneiden todistuksia.
Näin hän vaikutti Jad Vashemin perustamiseen.
Tapasimme oltuamme erossa neljä vuotta.
Muutin Israeliin erittäin motivoituneena.
Olin Tel Josefin kibbutsin jäsen ja armeijan upseeri.
Minulla on maatalouden tohtorin tutkinto.
Olen tutkinut Aravan kehittämistä ja toiminut yhteiskunnallisissa tehtävissä.
Olen kolmen lapsen isä ja viiden lapsenlapsen isoisä.
Vaimoni on elämänkumppanini, -
joka auttaa raskaan taakkani kantamisessa.
Gettomme 5000 lapsesta vain 250―300 jäi eloon.
Se on vain viisi sadasta.
Puhun leikkitovereideni ja luokkatovereideni puolesta.
Leikimme ja opiskelimme yhdessä, lauloimme ja riitelimme.
He katosivat yksi toisensa jälkeen.
Mina ja Zelda, Hans ja Musik, Arke ja Menke, -
ja monet muut, joiden nimiä en muista.
Miksi minä selvisin, mutta he eivät? Sitä en koskaan ymmärrä.
Puhun kaikkien vainottujen juutalaislasten puolesta.
Suurin osa heistä kuoli. Jotkut vangittiin, kuten sisareni.
Me harvat eloonjääneet lapset kestimme vaikeat olosuhteet -
ollessamme piilossa eristettynä useita kuukausia -
tietämättä rakkaidemme kohtalosta.
Jouduimme kestämään jatkuvaa kiinnijäämisen pelkoa.
Kätkeydyimme taitavasti ja kurinalaisesti -
petollisessa ympäristössä.
Käyttäydyimme kuin sankarit.
Niin myös vanhempamme, kuten äitini.
Hän uskalsi lähettää minut tielle, joka oli vaarallinen, mutta ainoa, -
joka tarjoaisi edes pienimmän pelastumisen toivon.
Sekin on sankaruutta. Mistä saimme voimaa?
Siitä syvästä toivosta, että lunastus vielä tulee, -
ja silloin pahuus päättyy.
Sitä uskoa äitini juurrutti minuun alusta asti.
Kun meidät vapautettiin, synnyimme uudelleen.
Monet meistä pysyivät vaiti monia vuosia.
Holokaustin varjo on yhä yllämme vuosikymmenienkin kuluttua.
Olemme kuitenkin rakentaneet uuden elämän, -
ja kasvattaneet uudet sukupolvet, jotka ovat ylpeytemme ja ilomme.
Eloonjääneistä tuli pioneereja ja rakentajia, -
älykköjä ja pragmaatikkoja, tämän maan perustajia ja vastuunkantajia.
He osoittavat niitä hyveitä, jotka maailman pahuus haluaa tuhota.
Veljet, täällä olemme!
Tervehdys teille, eloonjääneet, kohtalonveljeni ja -sisareni!
Vanha tie, polku puutarhassa, puu ja talo
Isä on täällä, äiti on siellä, tänne jäin
Se mitä olin kauan sitten
Se mitä olen nyt
Unohdettu lapsuus
Vihreä vaja, ja lähistöllä koulu
Ketkä jäivät jäljelle, ketkä eivät? Keitä me olemme?
Keitä olimme kauan sitten?
Mikä vielä vie minut unohdettuun lapsuuteen?
Muistan kun aina kävelimme
hiljentyvällä kadulla
Mikään ei ole muuttunut, väri vain haalistuu
Ehkä se on vain vanheneva sydän
Vain vuosi vielä, niin olemme oppineet
kuka minä olen, kuka sinä olet
Se on mennyttä, mitä olimme kauan sitten
Mikä vielä vie minut unohdettuun lapsuuteen?
Muistan kun lupasimme tietämättä
milloin taas tapaisimme
Se oli aivan kuin eilen, mutta aurinko jo laskee
Ehkä se on vain kiihtynyt sydän
Polku puutarhassa, puu ja talo
Isä on täällä, äiti siellä, tänne jäin
Se mitä olin kauan sitten
Mikä vielä vie minut unohdettuun lapsuuteen?
Mikä aina vie minut unohdettuun lapsuuteen?
Psalmien jakeita lukee Israelin päärabbi David Lau.
Nouskaa seisomaan, olkaa hyvät!
Komppania asento!
"Herra, kuinka paljon minulla on vihollisia, -
paljon niitä, jotka nousevat minua vastaan!"
"Heillä on kavalat hankkeet sinun kansaasi vastaan...
He sanovat: 'Tulkaa, hävittäkäämme heidät olemasta kansa, -
niin ettei Israelin nimeä enää muisteta'."
"Käänny, Herra, vapahda minun sieluni, pelasta minut armosi tähden.
Sillä kuolemassa ei sinua muisteta; kuka ylistää sinua tuonelassa?"
"Kuinka kauan, Herra, minut yhä unhotat, -
kuinka kauan kätket minulta kasvosi?
Kuinka kauan minun täytyy kantaa huolia sielussani...
Kuinka kauan saa vihollinen ylvästellä minua vastaan?
Katsahda tänne, vastaa minulle, Herra, minun Jumalani.
Valaise silmäni, etten nukkuisi kuolemaan..."
"Vaikka minä vaeltaisin pimeässä laaksossa, -
en minä pelkäisi mitään pahaa, sillä sinä olet minun kanssani; -
sinun vitsasi ja sauvasi minua lohduttavat."
"Riemuiten ylistäkää, te pakanakansat, hänen kansaansa, -
sillä hän kostaa palvelijoittensa veren; -
hän antaa koston kohdata vastustajiansa."
Kaddishin lausuu Israelin päärabbi Jitschak Josef.
Olkoon Hänen suuri nimensä pyhä ja ylistetty maailmassa, -
joka Hän loi tahtonsa mukaan.
Hallitkoon Hän Kuninkaana teidän ja koko Israelin elinaikana -
nopeasti ja pian, ja sanokaa: aamen.
Olkoon Hänen nimensä siunattu ikuisesti.
Siunattu, ylistetty, kiitetty ja korotettu olkoon Pyhän nimi.
Eivät mitkään siunaukset ja laulut voi Häntä kyllin ylistää.
Sanokaa: aamen!
Tulkoon taivaasta rauha ja elämä meidän ja koko Israelin ylle!
Sanokaa: aamen!
Hän, joka tekee rauhan korkeuksissa, -
tuokoon rauhan meille ja koko Israelille, sanokaa: aamen!
Israelin puolustusvoimien pääkanttori, -
everstiluutnantti Shai Abramson, laulaa "Jumala täynnä armoa".
Komppania olalle vie!
Jumala täynnä armoa
joka asuu korkeuksissa
leskien suojelija
isättömien Isä
anna täydellinen lepo
Pyhän läsnäolosi siipien suojassa
Pyhien, puhtaiden ja rohkeiden -
ylhäisessä asumuksessa
he loistavat kuin taivaan kirkkaus
Veljiemme ja sisartemme sieluille
kuudelle miljoonalle
juutalaiselle miehelle, naiselle ja lapselle
jotka murhattiin ja tuhottiin
poltettiin ja kuristettiin
haudattiin elävältä
tai jotka kärsivät
minkä tahansa julman kuoleman
natsien ja heidän auttajiensa käsissä
ja jotka antoivat henkensä
Jumalan nimen pyhitykseksi
Heidän puolestaan
me rukoilemme
Kätkeköön armon Herra
heidät siipiensä suojaan
ikuisiksi ajoiksi
Sitokoon heidän sielunsa -
elämän langalla
Eedenin puutarhassa
olkoon heidän leposijansa
Herra on heidän perintöosansa
Levätköön rauhassa
lepopaikassaan
Ja sanokaamme
aamen!
Hatikva. - Komppania eteen vie!
Niin kauan kun sydämessä -
juutalainen sielu sykkii
eteenpäin, idän perukoille
silmä Siioniin tähyää
Vielä toivomme elää
Toivo kaksituhatvuotinen
Olla vapaa kansa omassa maassamme
Siionin maassa ja Jerusalemissa
Olla vapaa kansa omassa maassamme
Siionin maassa ja Jerusalemissa
Komppania olalle vie!
Juhla on päättynyt.
Käykää englanninkielisillä netti- sivuillamme "A Nation Remembers" -
kuuntelemassa Shimon Peresin ja Benjamin Netanjahun tärkeät viestit.
Lisätietoja Holokaustin muistopäivästä tässä osoitteessa.
Siellä on tietoa Jad Vashemista, vainojen museosta -
ja linkkejä Jad Vashemin opetusmateriaaleihin.
Sivuilla voi katsoa lisää eloonjääneiden kertomuksia -
ja kuvia muistopäivän juhlasta.
Ohjelma muistopäivän juhlasta on nähtävissä myös Internetissä.
Sen voi siis kokea yhä uudelleen perheen ja ystävien kanssa.
Ohjelman tarjosi RNB Network ja Jad Vashemin kristityt ystävät.
Nettisivuiltamme löytyy tietoa siitä, -
miten Jad Vashemin kristittyjä ystäviä voi auttaa -
kertomaan maailmalle holokaustista.
Käytämme uusia innovatiivisia tapoja -
saadaksemme selville unohdettujen nimet.
Tietoa on talletettu yli 20 kielellä, suurin osa käsin kirjoitettuna.
Tarvitsemme kehittyneitä työvälineitä tietojen tutkimiseen.
Etsimme lempinimiä ja toisiinsa liittyviä nimiä.
Holokaustissa murhattiin kuusi miljoona juutalaista.
Yli neljä miljoonaa heistä on tunnistettu.
Lähes kaksi miljoonaa on nimettömiä.
Emme lepää ennen kuin työmme on tehty.
Suomennos: Hannele Lehtoranta