Neuvostoliitto... kyllä.
Iso-Britannia... tyhjä.
Yhdysvallat... kyllä.
Ad hoc -komitean Palestiinaa koskeva päätöslauselma...
hyväksyttiin 33 äänellä, 13 vastaan, 10 äänesti tyhjää.
YK:n päätöslauselma nro 181 yleiskokouksessa 1947 -
pohjusti tietä Israelin valtion uudelleensyntymiselle vuonna 1948.
Antoiko tämä kuitenkaan Israelille laillista olemassaolon oikeutusta?
Vastaus on ei. Kansainvälisen lainsäädännön kannalta -
päätöslauselmat eivät ole sitovia.
Tämä on laajalle levinnyt myytti, että Israelin lainsäädännöllinen perustus -
lepäisi YK:n jakopäätöksen perustalla, 29.11.1947.
Juutalaiset ja arabit olisivat voineet solmia sopimuksen -
päätöslauselman ehdoilla. Mutta niin ei tapahtunut.
Modernin Israelin lainsäädännöllinen perusta voidaan jäljittää -
ensimmäisen maailmansodan jälkeiseen aikaan.
Sen aikaiset suurvallat ja Kansainliitto, -
joka oli tuon ajan Yhdistyneet kansakunnat -
olivat päättäneet, mitä entisille vihollisalueille tapahtuisi.
Howard Grief aloitti työnsä lakimiehenä vuonna 1966.
Jo monta vuotta sitä ennen Lähi-idän asiat olivat kiinnostaneet häntä.
1980-luvulla hän alkoi tutkia Englannin kansallisarkiston -
asiakirjoja, jotka koskivat San Remon konferenssia 1920.
Tutkimusten tuloksena hän julkaisi kirjan -
"Israelin lainsäädännöllinen perusta ja rajat -
kansainvälisen lainsäädännön puitteissa".
San Remon päätöslauselma on tärkeä -
Israelin valtion perustuslaillinen asiakirja.
San Remo, villa Devachan.
Tämä on paikka, missä lailliset olemassaolon oikeudet -
taattiin ja myönnettiin sekä juutalaiskansalle että arabeille.
Tri. Jacques Gauthier on kansainvälinen ihmisoikeusjuristi.
Yli 25 vuoden ajan hänen päätutkimusaiheensa on ollut -
Jerusalemin asema kansainvälisessä laissa.
Se oli hänen väitöskirjansa aihe.
Juuri tässä paikassa ne johtajat, joilla oli valta -
tehdä sitovia ratkaisuja ottomaanien valtakunnan alueista -
harkitsivat ja sitten tekivät päätöksensä kuultuaan ne vaateet -
joita Pariisin sionistijärjestö esitti Pariisin rauhankonferenssissa 1919.
He kuulivat arabivaltuuskunnan ehdotuksen -
sen toivomuksista ottomaanialueiden suhteen.
Nämä ehdotukset kuultuaan tietty johtajien ryhmä kokoontui tänne -
tekemään sitovia ratkaisuja siitä, mitä kukin taho saisi.
San Remossa se, mikä oli ollut ainoastaan brittien näkemys -
sai kansainvälisen yhteisön täyden tuen.
Siinä mielessä Israelin laillinen olemassaolon oikeutus -
liittyy San Remossa tehtyyn kansainväliseen ratkaisuun -
eikä se ole pelkästään brittiläisen politiikan päähänpisto.
Vuonna 1917 lordi Allenby valloitti Pyhän maan ja -
Balfourin jaarli lupasi juutalaisille kansallisen kodin Palestiinan alueelle.
Palestiinasta tuli Brittiläinen mandaattialue.
Vuonna 1922 Palestiinan mandaattialueella
Kansainliitto äänesti varsin erikoisesta päätöslauselmasta.
Sen nojalla päätettiin tunnustaa juutalaiskansan historialliset oikeudet.
Oikeudet mihin? Perustaa itselleen uudelleen kansallinen koti.
Tästä huomataan, että tunnustettiin jo aiemmin olemassa ollut oikeutus -
eikä siis luotu uutta oikeutusta.
Juutalaiskansan tätä maata koskevat historialliset oikeudet -
saivat suurvaltojen, tuon aikaisen YK:n tunnustuksen.
Juutalaiskansa sai haltuunsa mandaattialueen -
brittihallituksen alaisuudessa Palestiinassa.
Arabit, jotka asuivat entisessä Mesopotamiassa, -
siis nykyisessä Irakissa, sekä Syyriassa ja Libanonissa -
tulivat edunsaajiksi toisella mandaattialueella.
Osa siitä oli Ranskan mandaatin alaisuudessa: Syyria ja Libanon.
Yksi osa, Mesopotamia, taas brittihallinnon alaisuudessa.
Haluan korostaa, että ensisijaisena tavoitteena -
Palestiinan mandaatissa oli taata poliittiset oikeudet juutalaiskansalle.
Arabien kansalaisoikeuksien ja uskonnollisten oikeuksien suoja -
oli täysin turvattu mandaattiasiakirjassa.
Mutta mitä tulee kansallisiin ja kollektiivisiin oikeuksiin -
ja kollektiivisiin poliittisiin oikeuksiin -
ne varattiin ainoastaan juutalaiskansalle -
koska arabit saivat samat oikeudet -
eivät Palestiinassa, vaan ympäröivissä naapurimaissa.
Sen vuoksi meillä on nykyään 21 arabivaltiota ja yksi juutalaisvaltio.
Toinen maailmansota aiheutti Kansainliiton hajoamisen.
Sen seuraajaksi tuli Yhdistyneet kansakunnat vuonna 1945.
Yhdistyneiden kansakuntien peruskirja, on vankka runko, -
jonka varaan voimme rakentaa parempaa maailmaa.
Miten tämä vaikuttaa juutalaiskansan oikeuksiin -
kansainvälisen lain puitteissa?
Kasainliiton viimeisessä päätös- lauselmassa, huhtikuussa 1946, -
määriteltiin aikomus Kansainliiton hajoamisenkin jälkeen -
huolehtia ihmisten hyvinvoinnista ja edistymisestä mandaattialueilla.
Palestiinan osalta se tarkoitti juutalaiskansaa.
Oikeudet, joiden tunnustettiin kuuluvan juutalaiskansalle -
kirjattiin artiklaan nro 80.
Peruskirjassa ei ole mitään mainintaa, että jotain uutta tulisi muodostaa -
tai, että tulisi poistaa tai muokata eri kansojen saamia oikeuksia -
jotka olivat olemassa jo ennen YK:n perustamista.
Viittaan esimerkiksi peruskirjan artiklaan numero 80.
Israelin valtion itsenäistymisen jälkeen, -
vuonna 1948 maahan hyökkäsi viisi arabiarmeijaa -
aikomuksenaan tuhota juutalaisvaltio.
Jerusalemin itäosa liitettiin Jordaniaan.
Kaupunki oli jaettuna 19 vuoden ajan.
Jordanian hallintavalta Länsirannalla ja Jerusalemissa -
ei milloinkaan tunnustettu YK:ssa.
Vuonna 1967 Israel valloitti puolustussodassa Itä-Jerusalemin -
ja liitti sen myöhemmin alueeseensa.
Turvallisuusneuvoston päätöslauselmaa 242, 22.11.1967, -
siteerataan usein oikeuksien ja velvoitteiden lähteenä -
Lähi-idän osapuolille.
Puhuttaessa Jerusalemista kantani on, -
että oikeudet on jo myönnetty -
perustuen historiallisten oikeuksien tunnustamiseen -
ja että jälleen muodostetaan se, mikä juutalaisilla ennen oli.
Juutalaisvaltio tai juutalaiskansa ei ole tehnyt mitään -
luopuakseen niistä oikeuksista, jotka annettiin koskien tuota maa-aluetta.
1800-luvun väestötiedoista näemme, että ottomannien suurvallan aikaan, -
juutalaiset muodostivat -
enemmistön Jerusalemin, sen vanhankaupungin väestöstä.
Vuonna 1864 Britannian konsulaatti Jerusalemissa -
piti jonkinlaista väestökirjanpitoa.
Se ilmoitti, että vuonna 1863 Jerusalemin 15 000:sta asukkaasta -
8 000 oli juutalaisia.
Puhumme siis kaupungista, joka on ollut juutalainen kaupunki -
1800-luvun puolivälistä lähtien.
Vanhakaupunki on epäilemättä -
kaikkein eniten ristiriitoja herättävä, kaikkein tavoitelluin osa, -
kaikkein kiistellyin aihe, Jerusalemista puhuttaessa.
On muistettava, että 1800-luvun puoliväliin asti -
Jerusalem oli yhtä kuin Vanhakaupunki.
Monet, jotka kehottavat Israelia jakamaan Jerusalemin -
vuoden 1967 jakolinjoja noudattaen, -
eli sijoittamaan Vanhankaupungin palestiinalaisarabien puolelle, -
unohtavat mitä tapahtui vuonna 1948.
Vuonna 1948 Jerusalemiin hyökkäsi viisi arabiarmeijaa.
YK ei tehnyt mitään antamistaan takuista huolimatta.
Lopulta kaikki juutalaiset Jerusalemin Vanhastakaupungista -
joutuivat lähtemään kaupungista.
Arabilegioona tuhosi yhdessä paikallisten palestiinalaisten kanssa -
55 synagogaa ja Talmud-koulua. Ne räjäytettiin.
Jokainen, joka vaatii Israelia luovuttamaan Jerusalemin -
joutuu selittämään, miten tämä estää historiaa toistamasta itseään?
Muistakaamme, että vuodesta 1948 vuoteen 1967, -
juutalaiset eivät saaneet käydä Länsimuurilla.
Juuri tämän Israel on päättänyt estää.
Rauhanprosessia on ylläpidetty 18 vuotta, eikä sopimusta ole syntynyt.
Palestiinalaishallinto on ilmoittanut hakevansa YK:lta -
tunnustusta palestiinalaisvaltiolle, jonka rajana olisi -
ennen vuotta 1967 ollut ns. vihreä linja ja pääkaupunkina Itä-Jerusalem.
Vihreä linja on ainoastaan aselepolinja.
Kyseinen linja määriteltiin Israelin, -
siis juutalaisten, ja jordanialaisten välillä -
heidän taistelujensa päättyessä 1948-49.
Kyseinen linja määriteltiin aseleposopimuksessa, -
jonka Israel ja Jordania solmivat, -
eikä sitä tarkoitettu kenenkään oikeuksien ja velvoitteiden perustaksi.
Alkuperäinen Oslon sopimus, ensimmäinen vuodelta 1993 sekä -
suuri Oslon sopimus vuodelta 1995, -
sisälsivät ehtokohdan, jota kutsutaan artiklaksi 31.
Siinä todetaan, ettei kumpikaan osapuoli saa muuttaa -
Länsirannan tai Gazan asemaa, ennen lopullisia neuvotteluja.
Mikäli palestiinalaiset yrittävät muuttaa alueen statusta -
neuvottelematta Israelin kanssa -
on kyseessä yksipuolinen toimi, joka on sitoumuksen vastainen.
Miksi tämä on erityisen tärkeä seikka Euroopan kannalta?
Koska, Oslo II -sopimus allekirjoitettiin Valkoisessa talossa -
presidentti Clintonin läsnäollessa, -
Euroopan unioni allekirjoitti sen todistajan ominaisuudessa.
Mikäli EU-maat päättävät tukea palestiinalaisten siirtoa YK:ssa -
joka rikkoisi palestiinalaisten Oslossa tekemät sitoumukset -
ne olisivat tukemassa alle- kirjoittamansa sopimuksen rikkomista.
Tästä seuraisi välittömästi Israelissa kysymys:
Kuka enää luottaisi EU:hun rauhanprosessiin osallistujana -
jos se rikkoo sopimukset, jotka se itse on allekirjoittanut?
Koko maailma kysyy Israelilta -
miksei se tunnusta palestiinalaisten oikeuksia palestiinalaisvaltioon.
Tämä tuntuu olevan peruskysymys. Israelilaiset saavat kuulla sen usein.
Mutta kuulemmeko kenenkään sanovan palestiinalaisille, -
että heidän tulee tunnustaa juutalaisten oikeus omaan valtioonsa -
jonka juuret löytyvät kansainvälisestä lainsäädännöstä ja ovat peräisin -
San Remosta, Brittiläisestä mandaatista ja Kansainliitosta.
Samaa ei vaadita toiselta osapuolelta -
ja ehkä tämä paljastaa sen todelliset aikeet.
Monet kokoontuivat tänne Roomaan.
Senaattorit, parlamentin jäsenet tulivat keskustelemaan rauhanprosessista.
Monet ovat huolissaan päätöksistä, joita kansakunnat saattavat tehdä -
juutalaiskansan oikeuksia, Israelin valtion oikeuksia, -
Jerusalemia ja kiisteltyjä alueita koskien.
Jotta rauha saisi mahdollisuuden, -
on kunnioitettava niitä lupauksia, -
jotka kansainvälisen lainsäädännön puitteissa annettiin Israelille.