Mikään ei ole vaikuttanut tuhannen vuoden aikana planeettaamme -
yhtä paljon kuin tämä rakennelma, josta 80 prosenttia on vettä, -
10 prosenttia rasvaa ja 8 prosenttia proteiinia.
Ihmisaivot.
Aivot ovat yltäneet suuriin saavutuksiin.
Miten ihmisen ajattelua ja tietoisuutta voidaan selittää?
Voidaanko ne pelkistää aineellisiksi prosesseiksi?
Vai onko ihminen enemmän kuin aivonsa?
ENEMMÄN KUIN AIVOT
MATKA ITSEEN
Pyöräillessä sensorit rekisteröivät pienetkin nopeus- ja painevaihtelut.
Hermot välittävät nämä signaalit aivoille sekunnin murto-osassa.
Nämä signaalit prosessoituaan -
aivot lähettävät hermoimpulsseja miljooniin lihassyihin.
Näin pyöräilijä pysyy pystyssä vaikeissakin ohjausliikkeissä.
Aivojen ja kehon yhteistyö yltää huippusaavutuksiin.
Tutkijat haluavat ymmärtää aivojen salaisuutta.
Aivoissa on noin sata miljardia hermosolua.
Jokainen hermosolu on yhteydessä jopa 10 000 muuhun hermosoluun.
Yhteyksiä on siis yli 100 biljoonaa.
Jos niistä tehtäisiin ketju, sen pituus olisi 800 000 kilometriä.
Se ulottuisi Kuuhun ja takaisin.
Sähköimpulssit kulkevat hermosyissä jopa 450 kilometrin tuntinopeudella.
Aivojen toimintataajuus mitataan kilohertseissä.
Se on hidas verrattuna nykyisiin giga- ja terahertsin tietokoneisiin.
Aivot painavat noin 2 % kehon painosta, -
mutta ne kuluttavat 20 % energiantarpeestamme.
Sillä valaisisi 20 watin lampun.
Aivot pystyvät mestarillisesti -
analysoimaan ympäristön signaaleja ja reagoimaan niihin.
Verkkokalvon reseptorisolut vastaanottavat joka sekunti -
miljoonia optisia ärsykkeitä ja muuttavat ne sähköiseksi signaaliksi, -
jonka näköhermo kuljettaa sitten aivoihin.
Aivot prosessoivat ne ja muodostavat niistä kuvan.
Korva puolestaan vastaanottaa ääniaaltoja.
Värähtely kulkee karvasolujen kautta ja muuttuu hermoimpulsseiksi.
Kuulohermo välittää signaalit aivojen prosessoitavaksi, -
ja niin voimme havaita ääniä ja melua.
Sekä näkemisessä että kuulemisessa prosessoidaan sähköisiä signaaleja.
Syntyneet havainnot ovat aivan eri muodossa.
Ääni- ja näköhavainnot voidaan liittää merkityksiin.
Niistä tulee ymmärrettäviä symboleja.
Se on kaiken kommunikaation perusta.
Neurolingvisti Petra Schumacher tutkii kielen prosessointia aivoissa.
Maailmassa on lukemattomia eri kieliä, -
jotka kuitenkin prosessoidaan ja muodostetaan samanlaisissa aivoissa.
Herää kysymys, miksi aivomme ovat kehittäneet tällaisen kielten paljouden.
Silmänliiketutkimuksessa seurataan pupillien liikettä -
koehenkilön katsellessa tekstiä tai kuvaa.
Miten hän yhdistää kuulemaansa ruudulla näkemäänsä kuvaan?
Tutkimukset osoittavat, että ihmisillä on ennakko-odotuksia -
kuvien ja tekstin rakenteesta. Elleivät ne täyty, -
katseen kiinnittyminen viivästyy.
Uusia aistihavaintoja verrataan aiempiin havaintoihin koko ajan.
Se muodostaa tärkeän perustan merkityksen ymmärtämiselle.
Mikä 'merkitys' on? Se on mielenkiintoinen kysymys.
Sanatasolla merkitys liittyy käsitteisiin, joita meillä on, -
kuten 'pöytä' tai 'tuoli' -
tai vaikkapa 'sota' ja 'rauha'.
Meillä on abstrakteja käsitteitä.
Niiden uskotaan varastoituvan aivoihin, joista ne voidaan noutaa.
Merkityksiä voi syntyä myös lauseessa tai kommunikaatiossa.
Otetaan esimerkiksi tilanne ravintolassa.
Kuvittele, että pöydissä istuu paljon asiakkaita.
Tarjoilija sanoo toiselle: "Cappuccino haluaa maksaa."
Jos kuulemme lauseen asiayhteydestä irrallaan, -
saatamme ajatella: "Mahdotonta! Cappuccino ei pysty maksamaan."
Tekijänä täytyy olla ihminen, jolla on siihen kyky ja halu.
Cappuccino on vain substanssi.
Mitä puhuja tarkoittaa sanoessaan: "Cappuccino haluaa maksaa"?
Hän tarkoittaa, että cappuccinon tilannut henkilö haluaa maksaa.
Kommunikaatiossa käytetään usein tällaisia oikoteitä.
Ihmiskieli voi muutamilla säännöillä luoda lukemattomia käsitteitä.
Tämä piirre erottaa ihmisten ja eläinten kommunikaation.
Kieltä pidetään olennaisena erona ihmisen ja eläimen välillä.
Nykytutkimuksen valossa eläimillä ei ole samanlaista kieltä kuin ihmisillä.
Eläinten kommunikaatiokyky on rajallinen.
Ihminen tunnistaa symboleja, yhdistää niitä luovasti -
ja luo niillä uusia merkityksiä.
Mutta miten ihminen oppii kielen?
Jotta ääni saa merkityksen, tarvitaan toista ihmistä, -
joka puhuu samaa kieltä.
Kielen omaksuminen edellyttää kontaktia toiseen ihmiseen.
Tarvitsemme vuorovaikutusta ymmärtääksemme kielen sääntöjä, -
oppiaksemme, kuinka äidinkieli ― saksa, englanti, kiina ― toimii, -
ja tietenkin saadaksemme käsitteille nimet.
Aivoissa on synnynnäiset valmiudet, jotka kehittyvät harjoittelemalla.
Filosofi, psykiatri Thomas Fuchs: Se ei rajoitu vain kielenoppimiseen.
Kuuleminen ja näkeminen syntyvät vuorovaikutuksessa.
Niitä pitää harjoitella ja toistaa. Aivot sopeutuvat niihin.
Ominaisuuksiemme kehittymiseen vaikuttavat perimä ja ympäristötekijät.
Aivojen ominaisuuksiin vaikuttaa totta kai perimä, -
mutta ominaisuuksia käytetään, päivitetään ja toteutetaan -
pääosin sosiaalisessa ympäristössä.
Ilman tätä ominaisuutta lapsi ei voisi oppia sosiaalisesta ympäristöstään.
Ilman sosiaalista vuorovaikutusta hän ei opi tuntemaan itseään.
Itsestäänselvyytenä pitämämme tietoisuus itsestä -
on tulosta sosiaalisesta vuorovaikutuksesta, -
jossa minätietoisuus kehittyy, kun saamme palautetta muilta.
Sillä on ratkaiseva vaikutus pikkulasten aivoihin.
Ilman sitä aivojen keskeiset ominaisuudet eivät kehity.
Ihmisaivoilla on hämmästyttäviä kykyjä.
Miten niitä tutkitaan?
Tutkimuslaitteet ovat nykyään pitkälle kehittyneitä.
Aivosähkökäyrä- eli EEG-tutkimus mittaa sähköistä toimintaa -
pään pinnalta lähes reaaliajassa.
Magneettikuvauksella saadaan tarkka kuva aivojen rakenteesta.
Siinä mitataan atomien reagointia magneettikentässä.
Se antaa tietoa aivojen toiminnasta.
Ennen kuvantamisen kehittymistä tutkittiin vammautuneita.
Paljon tietoa on saatu tutkimalla sairauksia ja vammoja, sotavammoja.
Voi kuulostaa makaaberilta, mutta aivotutkimus kehittyi harppauksin -
ensimmäisen maailmansodan aikana, koska silloin tuli paljon päävammoja.
Neurokirurgi Volker Sturm on suorittanut monia aivoleikkauksia.
Tietokonetomografiaa hyödyntäen voimme simuloida leikkauksia -
ja viedä elektrodit tarkasti oikeaan kohtaan.
Elektrodit yhdistetään ihon alaista johtoa pitkin stimulaattoriin, -
joka asennetaan rinnan kohdalle, vähän kuten sydämentahdistinkin.
Tavoitteena on korjata liikehäiriöitä.
Kirurgi esittelee Parkinsonin taudista kärsivän onnistunutta leikkausta.
Ennen leikkausta potilaalla oli voimakasta vapinaa.
Tässä hän yrittää kaataa vettä lasista.
Kolme kuukautta leikkauksen jälkeen näkyy syväaivostimulaation hyöty.
Stimulaatio on käynnissä. Käden liike on täysin normaali.
Tämä on koetinkivi. Hän pystyy kaatamaan vettä toiseen lasiin.
Nyt stimulaattori kytketään pois päältä.
Todistavatko nämä saavutukset, että aivojen toiminta on nyt selvitetty?
Tiedämme vasta hyvin vähän.
Mutta se riittää hoitamaan tiettyjä sairauksia tehokkaasti.
Aivojen rakenne selvästikin vaikuttaa ihmisen ominaisuuksiin.
Valaiseeko aivotutkimus ihmisen persoonallisuutta?
Teologi Christina Aus der Au on pohtinut tätä kysymystä.
Minusta on innostavaa ja haastavaa -
tutkia ja ymmärtää aivovamman vaikutusta.
Yksi kuuluisa esimerkki on rautatietyöläinen Phineas Gage.
Hän oli räjähdysonnettomuudessa, jossa rautakanki lävisti hänen päänsä.
Kuin ihmeen kaupalla hän selviytyi.
Hän toipui, mutta hänen persoonallisuutensa muuttui täysin.
Hän oli ollut luotettava ja kunnollinen työntekijä, hyvä aviomies ja isä.
Hänestä tuli vaikea ihminen, joka kiroili, valehteli ja laiminlöi työnsä.
Hänen luonteensa muuttui täysin.
Ilmeisesti se liittyi hänen aivovammaansa.
Neurotutkijat kiistelevät, miten voimakkaasti ja pitkäaikaisesti -
Phineas Gagen persoonallisuus tosiasiassa muuttui -
ja miten siihen vaikuttivat sosiaaliset ja muut tekijät.
Aivojen rakenteen muuttuessa myös aivotoiminta voi muuttua.
Toimintoja ei kuitenkaan voi liittää yksi yhteen tietyille alueille.
Aivot voivat mukautua tiettyyn pisteeseen asti ja siten oppia.
Aivojen muovautuvuutta eli plastisuutta -
esiintyy vuorovaikutuksessa, toiminnassamme ympäristössä.
Sitä voi havainnollistaa yksinkertaisella esimerkillä, -
konekirjoituksen oppimisella.
Asetamme sormemme näppäimistölle -
ja vähitellen yhdistämme kirjaimen tiettyyn sormeen.
Mitä aivoissa tapahtuu?
Aivot yhdistävät sormien motoriset liikkeet -
liikkeiden merkitykseen, -
tietyn kirjainnäppäimen painamiseen.
Aivot mukautuvat vuorovaikutukseen optimaalisesti.
Loputa osaamme kirjoittaa. Näppäinten sijaintia ei enää mieti, -
vaan sormet tietävät, mistä oikea näppäin löytyy.
Kun kirjoitan sanaa 'tapa', minun ei tarvitse miettiä, -
millä sormella painan t-kirjainta ja millä sormella a-kirjainta.
Olen omaksunut kyvyn, joka muuttaa sanan 'tapa' sormien liikkeiksi.
Aivot ovat plastiset. Niiden rakenne voi muovautua.
Aktiiviset hermoradat vahvistuvat ja käyttämättömät rappeutuvat.
Kokemukset jättävät jälkiä aivoihin.
Aivoja voidaan harjoittaa. Ellei niitä harjoiteta, ne voivat ruostua.
Entä jos aivot eivät kehity kunnolla?
Tai jos osa aivoista on pitänyt poistaa esimerkiksi kasvaimen vuoksi?
Lukuisat esimerkit osoittavat, -
että aivot voivat kompensoida vaurioita hämmästyttävän hyvin.
Monet eivät edes erotu muista.
Kroonisesta tulehduksesta kärsivän tytön aivoista piti poistaa puolet.
Silti tyttö pystyi omaksumaan kaksi vierasta kieltä.
Entäpä ilman isoja aivoja syntyneet lapset?
Puuttuvatko heiltä ihmisen tyypilliset ominaisuudet?
Pitkään uskottiin, ettei heillä ole tietoisuutta -
eivätkä he kykene kokemaan mitään.
Mutta kävi ilmi, että hekin kykenivät alkeelliseen vuorovaikutukseen.
Esimerkiksi tämä tyttö tekee alkeellisia liikkeitä, -
jotka voidaan tulkita hymyksi, kun veli nostetaan hänen syliinsä.
Hän siis näyttää kokevan iloa.
Hän ilmoittaa yksinkertaisilla eleillä, milloin haluaa kokea sen uudelleen.
Toinen hämmästyttävä esimerkki: -
Kun näkee tämän 44-vuotiaan ranska- laisen kutistuneet aivot, ei uskoisi, -
että hänen älykkyysosamääränsä on keskitasoa. Hän on virkamies.
Aivojen kehitys ja toiminta ovat ilmeisesti monimutkaisemmat -
kuin mallit osoittavat.
Sen vahvistaa myös lääketieteen Nobelilla palkittu Thomas Südhof.
Yleisesti ottaen alamme vähitellen ymmärtää -
aivojen moninaisuutta ja rakennetta, mutta vasta pääpiirteittäin.
Emme voi sanoa, että yksi aivojen osa tekee tätä tai tuota. Emme tiedä sitä.
Tiedämme, miten aistien välittämä tieto kulkee aivoihin, -
mutta sen prosessoinnista emme tiedä mitään.
Vastauksia etsitään tutkimalla yksinkertaisia eliöitä.
Yksi aivotutkijoiden käyttämä malliorganismi -
on Caenorhabditis elegans, pikkuruinen mato.
Tiedämme tarkkaan, missä sen jokainen solu sijaitsee, -
montako soluja on, miten ne kehittyvät, montako hermosolua on, -
miten ne yhdistyvät ja miten synapsit muodostuvat.
On tiedetty jo yli 20 vuotta, että hermosoluja on 302.
Organismin anatomisen rekonstruktion avulla tiedämme, -
miten hermosolut kommunikoivat.
Mutta emme tiedä, miten hermo- järjestelmä siitä eteenpäin toimii.
Tiedämme, missä hermosolut kommunikoivat, mutta emme sitä, -
miltä kommunikaatio näyttää, miten synapsit välittävät ärsykkeitä ja tietoa
miten ne prosessoivat tietoa ja mitä yksittäiset hermosolut tekevät.
Ihmisellä on 302 hermosolun sijaan 10 potenssiin 13 hermosolua.
Miljardeja ja miljardeja ja miljardeja.
Niiden väliset yhteydet ovat meiltä 99,9-prosenttisesti hämärän peitossa.
Menee siis vielä jokunen vuosi, ennen kuin tunnemme asiaa paremmin.
Tarvitsemmeko siis vain lisää dataa ymmärtääksemme henkisiä kykyjä?
Vaikuttavatko tietoisuuteen vain hermosolujen määrä ja yhteydet?
Miten laajasti neurotiede pystyy mittaamaan ihmisaivoja?
Aivotutkija John-Dylan Haynes tunnustaa tieteen rajallisuuden.
Ei vielä edes tiedetä, -
mitä aivojen 86 miljardin hermosolun mittaaminen vaatisi.
Ei riittäisi, että tutkitaan vain hermosoluja.
Pitäisi seurata jokaista synapsia ja solukelmun segmenttiä.
Ei siis tiedetä, mitä koko aivojen mittaaminen vaatisi -
ja mikä riittäisi ennusteen tekemiseen.
Thomas Südhof varoittaa, -
ettei mittauksista kannata johtaa kattavaa mallia liian hätäisesti.
Tutkijan täytyy olla selvillä tämän- hetkisestä tilanteesta ja haasteista.
Toki pitää yrittää ymmärtää paremmin, -
mutta emme voi sanoa varmasti, että asiat ovat näin ja tämä toimii näin -
ja sitten kokeilla yhtä ja toista.
Mielestäni meidän täytyy vain todeta, ettemme yksinkertaisesti tiedä.
Miten pitkälle tieteen selitysvoima riittää?
Filosofi Brigitte Falkenburg selittää.
Luonnontieteet täsmentävät arkitietoamme ja tarjoavat selityksiä.
Me filosofit haluamme ymmärtää, miksi voimme vaikuttaa maailmaan -
ja missä ovat rajat.
Miten tietoisuutemme pystyy tekemään ja toteuttamaan päätöksiä.
Sillä tavalla koemme itsemme, -
ja aivotutkimus ei ole pystynyt selittämään sitä.
Käyttäytymisen neurobiologi Boris Kotchoubey pitää -
neurotieteen rajoja lähtökohtaisina.
Maailmaa ei voi selittää pelkästään fysiikalla.
Maailmaa ei myöskään voi selittää pelkästään neurofysiologialla.
Hän havainnollistaa asiaa setelillä.
Rahaa voi yrittää selittää pelkästään fysiikan keinoin.
Seteli koostuu mm. paperista ja metallista.
Sitä voidaan analysoida tällä tavalla, ja se on sinällään tärkeää.
Mutta se ei selitä, miten raha toimii.
Taloustiede on oma tieteenalansa.
Siihen liittyy paljon muutakin kuin vain fyysinen raha.
Ongelmana siis on, että neurotutkijat voivat mitata vain aivojen toimintaa -
mutta eivät ajatusten sisältöä.
Vain koehenkilö itse voi kertoa, mitä hän ajattelee tai tuntee.
Filosofi J. P. Moreland selittää minäkertojan näkökulmaa.
Kun neurotutkija yrittää tutkia aivoja -
ja selvittää ihmisen tietoisuutta -
aivojen suorittaessa tiettyä toimintoa, -
tutkijan täytyy kysyä koehenkilöltä, mitä on meneillään.
Miksi heidän pitää kysyä?
Koska yksin koehenkilöllä itsellään on pääsy hänen tietoisuuteensa.
Neurotutkija näkee pelkästään aivojen mittaustulokset.
Niinpä tutkija ei voi tietää, mitä koehenkilön tietoisuudessa tapahtuu, -
sillä sitä ei pystytä mittaamaan tieteen menetelmillä tai laitteilla.
Vain minä itse introspektiivisessa tietoisuudessani voin tietää, -
mitä sisälläni tapahtuu. Muilla ei ole pääsyä siihen.
Tutkijat eivät yleensä tarkastele omia vaan koehenkilön aivoja.
Vain henkilö itse voi havainnoida, mitä hän tuntee tai kokee.
Se on kuin optinen illuusio. Välillä näen yhden, välillä toisen asian, -
mutta en molempia yhtä aikaa.
Uskon, ettei hermosolujen toimintaa ja tietoisuutta pystytä yhdistämään.
Tässä jo aletaan epäröidä, sillä meillä ei ole siihen edes käsitteitä.
On syytä epäillä, voidaanko tietty aivotoiminta -
yhdistää tiettyyn ajatukseen tai tunteeseen.
Tutkijat tarkastelevat ihmisiä aina ulkopuolelta.
Ihmisen sisäisen maailman tuntee vain ihminen itse.
Voimme etsiä biologisia korrelaatteja käsitteille, kuten vapaus, usko, -
rakkaus ja nauru. Voimme kysyä, mitä aivoissa tapahtuu, -
kun koemme vapautta, uskoa ja rakkautta tai nauramme.
Mutta hermoverkosto ei kerro, millaisia nämä ilmiöt ovat, -
mitä ne merkitsevät ja miltä ne tuntuvat.
Tämä sisäinen kokemus on kuitenkin keskeinen osa ihmisenä olemista.
Esimerkiksi rakastunut pari on seitsemännessä taivaassa.
Neurotutkijat voivat mitata hormonitasoja ja aivosähkökäyriä, -
mutta he eivät pysty sanomaan mitään rakastumisen tunteesta.
Rakastuminen on muutakin kuin biokemiallinen prosessi.
Jos tietoisuutemme olisi vain hermosolujen toiminnan tulos, -
eikö se pitäisi pystyä rakentamaan virtapiireillä?
Toimivatko aivot tietokoneen tavoin -
vai yltävätkö jotkin tietokoneet lähelle aivotoiminnan tasoa?
Kysymys on tietysti, -
kykeneekö ihmisen valmistama tietokone luomaan tietoisuutta.
Tekoälyn innokkaimmat kannattajat väittävät, että totta kai ―
se on vain ajan kysymys. Jonain päivänä se on mahdollista.
Filosofina suhtaudun siihen epäillen.
Tiedämme, että aivot ovat universumin monimutkaisin rakennelma.
Niin sanovat neurotutkijat.
Aivoja ei voi erottaa ihmisen elimistöstä.
Emme ole aivot altaassa, siteeratakseni esimerkkiä filosofiasta.
Aivomme ovat osa elävää organismia.
Ne ovat paljon monimutkaisemmat kuin tietokone.
Voisimmeko hermosoluja koeputkessa viljelemällä -
luoda aivojen kaltaisen rakenteen, jolla olisi oma tietoisuus?
Onko tietokoneen mahdollista kehittää itsetietoisuus ja sanoa "Minä olen"?
Millä tavalla ihmisen ajattelu eroaa tietokoneen laskutoimituksista?
Tietokone ei ole rationaalinen. Se ei käy läpi ajatusprosesseja.
Se on vain ohjelmoitu niin, että se voi imitoida tietoisuutta.
Mietipä, millaista on pohtia, mitä tekee iltapäivällä.
Käynkö lounaalla meksikolaisessa ravintolassa -
vai palaanko toimistolle tekemään työni loppuun?
Punnitset asioita ja sitten teet päätöksen.
Olet koko ajan tietoinen siitä, mitä ajattelet.
Tietokoneet selviytyvät laskelmien matkimisesta, -
mutta ne eivät ajattele: "Tämä näppäin on "2". Ja tuo on @-merkki."
Ne on suunniteltu matkimaan tietoisuutta mutta ne eivät luo sitä.
Tietokone vain simuloi ulkoista käytöstä ja tekee laskutoimituksia.
Se ei vielä merkitse, että tietokoneella olisi tietoisuus.
Vaikka keinotekoinen järjestelmä, kuten tietokone, suorittaa siirräntää, -
sitä ei voi likimainkaan verrata esimerkiksi merkityksellisyyteen, -
tietoisuuteen tai kokemiseen.
Tätä havainnollistaa kiinalaisen huoneen ajatuskoe.
Koehenkilö kirjoittaa kysymyksiä kiinalaisilla merkeillä -
ja sujauttaa ne luukusta koppiin.
Kopissa istuva henkilö ei osaa kiinaa.
Hänen kuitenkin onnistuu vastata oikein merkkitaulukon avulla.
Oikea vastaus ei silti osoita, että henkilö ymmärtää kiinaa.
Se osoittaa vain, että hän pystyi yhdistämään merkit oikein.
Yhtä vähän tietokone ymmärtää kieltä ja sen merkitystä, -
vaikka se hyvän ohjelmoinnin ansiosta kääntää tekstin oikein.
Ihminen pystyy käyttämään kieltä luovasti.
Kuulija tai lukija voi tehdä päätelmiä tai ymmärtää kirjoittajan tarkoituksen.
Tämänkaltaisia ominaisuuksia on hyvin vaikea simuloida -
puheentunnistusohjelmalla tai tietokoneen algoritmeilla.
Ihmiset pystyvät ymmärtämään merkityksiä ja kokemaan tunteita.
Tietokone vain vastaa tiettyyn syötteeseen sopivalla tulostuksella.
Vaikka on samankaltaisuuksiakin, -
ihminen aivoineen poikkeaa hyvin paljon tietokoneesta.
Aivot ovat hyvin hitaat. Vasta nyt tietokoneiden kehityttyä voimakkaasti -
olemme ymmärtäneet, miten hitaasti aivot toimivat.
Puutteistaan huolimatta kapistus on sosiaalisesti erittäin sopeutuvainen.
Meillä uskomattoman hieno kyky ymmärtää muita -
ja nähdä muut ihmisolentoina.
Tietokoneelta puuttuu minätietoisuus. Sitä ei voi kutsua persoonaksi, -
eikä se kykene henkilökohtaisiin suhteisiin.
Mutta mikä on ihmisen "minä"?
Sijaitseeko se tietyssä kohdassa aivoja?
Teologi Ulrich Eibach selittää.
"Minää" ei pysty näkemään aivoissa.
"Minä" ei ole rakennelma tietyissä osissa aivoja.
Aivot eivät pysty tuntemaan. Ne eivät tunne edes kipua.
Minä en ole aivoni. Minä olen Ulrich Eibach, -
kehon ja sielun yhteenliittymä.
Aivoni eivät ajattele. Minä ajattelen.
On mahdotonta selittää kirjallisuuden sankarien -
tai historian merkkihenkilöiden käyttäytymistä, -
kuten Jeesuksen, Goethen tai Buddhan käyttäytymistä, -
epifenomenalismin perusteella ottamatta huomioon -
henkilöiden tietoisuutta ja pitämällä heitä pelkkinä koneina.
Se ei ole mahdollista.
Voisi sanoa näin: Tietoisuuden selittäminen on hyvin vaikeaa, -
mutta ihmisen selittäminen ilman tietoisuutta on vielä vaikeampaa.
Tietoisuus on olemassa, vaikka sille ei ole selitystä.
Siihen ei pääse käsiksi. Olen varma, ettei sitä pystytä ikinä selittämään.
Se jää mysteeriksi.
"Minä" liittyy läheisesti tietoisuuteen -
eli oman subjektiivisen kokemuksen havainnointiin.
Tietoista kokemusta kutsutaan kvaliaksi.
Ihmisen kokemuksessa on subjektiivisia ominaisuuksia, kvalioita.
Niitä ovat mm. värien ― punaisuuden, vihreyden, sinisyyden ― kokeminen, -
kuulemamme äänet ja haistamamme hajut.
Kun tarkastelee aivoja, voi nähdä keskimäärin 86 miljardia hermosolua -
mutta missään ei näe värejä, hajuja tai ääniä.
Hermosolut ovat hyvin samankaltaisia. Niitä on vaikea erottaa.
Ymmärryksemme raja tulee vastaan.
Kysymys kuuluu, kuinka selittää kvaliat aivotoiminnan perusteella.
Miten kehon ja hermoverkoston syy-seuraussuhteet -
ja subjektiivinen kokemus voidaan yhdistää?
Kuinka aivot synnyttävät minän kokemuksen -
tai subjektiivisen tunnekokemuksen?
Tätä havainnollistaa eräs toinen ajatuskoe.
Kuvitellaan, että on vuosi 10 000 jKr.
Tiedämme kaiken, mitä materiasta voidaan tietää.
Ihmiset ovat Jumalan tavoin kaikkitietäviä.
Tiedämme materiasta kaiken tiedettävissä olevan.
Kuvitellaan se ajatuskoettamme varten.
Kuvittelepa maailman johtava neurotutkija Mary.
Hän osaa kuvailla yksityiskohtaisesti, -
mitä näkemisessä tapahtuu fyysisesti, kemiallisesti ja neurotieteellisesti.
Hän osaa selittää, kuinka valoaallot osuvat sauva- ja tappisoluihin.
Hän tietää kaiken, mitä näkemisessä fyysisesti tapahtuu.
Ei ole mitään, mitä hän ei tiedä. Mutta ― hän on syntynyt sokeana.
Yhtenä päivänä hän kävelee laboratorioon ja tapahtuu ihme.
Hän pystyykin yhtäkkiä näkemään ensi kertaa elämässään.
Hänelle avautuu aivan uusi ominaisuuksien maailma.
Miltä esimerkiksi punaisen näkeminen tuntuu?
Tai keltaisen? Miltä tuntuu nähdä eri asioita?
Jos hän ennen ihmettä tunsi kaikki fyysiset ominaisuudet -
ja hän oppi uusia ominaisuuksia, ne eivät voi olla fyysisiä ominaisuuksia.
Niiden täytyy olla kokemuksellisia ominaisuuksia, kvalioita.
Sitä, millaista on nähdä punainen tai keltainen väri.
Emme pysty kuvailemaan, miltä kipu tuntuu, -
millään materiaalisella kielellä.
Jos käytämme fysiikan, kemian tai neurotieteen kieltä, -
voimme kuvailla, mikä kivun aiheuttaa, fysiikan kielellä.
Mutta kipua itseään ei voida kuvailla millään fysiikan kielellä, -
koska fysiikan, kemian, biologian ja neurotieteen kieli -
eivät pysty kuvaamaan, millaista on kokea eri asioita.
Kvalioita voidaan kuvailla vain -
kokemuksen havainnoijan minä-näkökulmasta.
Minä-näkökulma ja tieteellisen havainnoitsijan näkökulma -
ovat kaksi toisiaan täydentävää tapaa ymmärtää ihmistä.
Mitä tarkoittaa "me olemme"? Mistä näkökulmasta voimme sanoa sen?
Kun asioita tarkastellaan neurotutkijan näkökulmasta, -
näemme, miten keho toimii.
Kun puhun kanssasi, en näe fyysistä olentoa vaan persoonan, sinut.
Kun kuuntelen itseäni, ajatuksiani ja tunteitani, -
tätäkään näkökulmaa ei voi pelkistää vain kehon toiminnaksi.
Kvalian ongelma liittyy tiiviisti vapaan tahdon ongelmaan.
Esimerkiksi kilpa-ajajan täytyy tehdä vaativia ajoliikkeitä hyvin nopeasti.
Hän tekee tietoisia päätöksiä, -
mutta toisaalta hänen reaktionsa ovat miltei automaattisia.
Miten pitkälle päätökset noudattavat vapaata tahtoa?
Miten pitkälle hänen päätöksiään ohjaavat olosuhteet?
Ihmisille vakuuteltiin pitkään, -
että he voivat päättää ja toimia vapaasti ja vastuullisesti.
1970-luvulla tehdyt kokeet kyseenalaistivat sen.
Ne esittivät, että ihmistä ohjaavat aivojen prosessit, -
eikä vapaata tahtoa ole.
Neurotutkijat ovat tutkineet vapaata tahtoa uudelleen eri kokeilla.
Kun aivot osoittavat, että päätös on tehty, -
saako ihmisen vielä harkitsemaan päätöstä?
Kuvittelepa dominoriviä. Kun kaataa ensimmäisen palikan, -
tavallisesti koko ketju kaatuu.
Samoin voisi ajatella päätöksistä.
Kun aivotoiminnasta näkee, että aivot ovat tehneet päätöksen, -
se vastaa ensimmäistä dominopalikkaa.
Sitä seuraa yhtenäinen tapahtumasarja -
viimeiseen päätökseen eli palikkaan asti.
Sitä seuraa teko.
Iso kysymys on, käyttäytyvätkö päätössignaalit tällä tavalla -
vai voiko henkilö puuttua prosessiin.
Sitä voi verrata siihen, että poistetaan ketjusta palikka, -
jolloin ketju katkeaa.
Teimme kokeita, -
joissa seurasimme päätössignaalien syntymistä aivoissa reaaliaikaisesti -
ja kokeilimme, voiko koehenkilö peruuttaa ja muuttaa päätöstään.
Tulos oli erittäin yllättävä.
Ihminen voi muuttaa päätöstään vielä viimeisellä hetkellä, -
kun hän on jo toimimaisillaan.
Kokeet esittävät myös, että päätöksen voi muuttaa milloin tahansa.
Ovatko ihmiset vapaita tekemään päätöksiä? Mikä on vapaa tahto?
Filosofit antavat erilaisia määritelmiä.
Vapaa tahto on aktiivinen valta -
valita tehdä jotain tai jättää jotain tekemättä, -
ilman että mikään määrää, kumpi pitää valita.
Valinta on minun. Minä teen ensimmäisen liikkeen.
Mikään ei saa minua toimimaan niin kuin toimin.
Muutenhan toiminta olisi kyseisen vaikuttajan ennalta määräämää.
Se ei olisi minun vapaasti valitsema tekoni.
Kokeissa päätöksiä voi havainnoida ja tutkia vain kontrolloiduissa tilanteissa
Ihmisen vapaa tahto ilmenee kuitenkin -
etupäässä tilanteissa, joita ei kontrolloida.
Missä olosuhteissa tiede tutkii vapautta?
Onko kyse napin painamisesta, elämän suunnittelusta, -
puolison valinnasta vai siitä, juonko aamulla kahvia vai teetä?
Vai onko kyse siitä, painanko nappia vai en -
tutkijan ohjeiden mukaisesti?
Miten vapaus määritellään? Miten se liittyy minuun henkilönä?
Ja miksi aivotoiminta kiihtyy aavistuksen verran -
juuri ennen kuin tiedän, että haluan painaa nappia?
Ellei vapaata valintaa olisi, miten voisimme olla vastuussa teoistamme?
Seuraisimme vain hermoimpulssejamme.
Eikö ihmisten käyttäytymistä voisi sitten ennustaa aivorakenteesta?
Rikolliset voisi tuomita aivokuvan perusteella jo ennen rikosta.
Se on polttava kysymys oikeuskäytännössä.
Milloin rikollinen on vastuussa teoistaan?
Miten tuomarin tulisi päättää?
Ollako empaattinen vai ei? Voimme valita, ja meidän täytyy valita.
Siinä on vapautemme.
Minä olisin huono tuomari, sillä pohtisin jokaisen kohdalla, -
tekikö hän päätöksensä itse -
vai oliko päätös väistämätön tulos geeneistä, aivojen rakenteesta -
ja olosuhteista, joissa hän eli.
Onko hän todella vastuussa?
Mielestäni sitä ei monesti pysty sanomaan.
Ihmisen tietoisuus ja vapaa tahto osoittavat, -
ettei ihmistä voi nähdä vain kehon fyysisinä prosesseina.
Onko ihminen enemmän kuin vain fyysiset aivot?
"Minä" ei ole jaettavissa.
Minä en voi olla olemassa prosenttiosana.
Minua ei voi olla 85 prosenttia -
tai 35 prosenttia. Minä olen joko kaikki tai ei mitään.
Minusta ei voi lohkaista osaa pois, -
niin että minusta jää 80 prosenttia.
Olen kokonaisuus, joka joko on tai ei ole.
Mutta kaikista fyysisistä rakennelmista, myös aivoista, -
voidaan lohkaista osa pois, ja ne silti jatkavat olemassaoloa.
Aivotkin ovat jaettavissa. Joissain leikkauksissa -
ihmisen aivoista on poistettu 55 prosenttia.
Leikkauksen jälkeen on selvää, että hän on edelleen sama ihminen.
Jos hän olisi aivonsa, hän olisi enää 45-prosenttisesti hän.
Mutta kaikki tietävät, ettei niin ole. Hän on yhä ehjä tietoinen olento, -
joka menetti osan toiminnoista, mutta hän on yhä hän, vaikka aivot on jaettu.
Jos "minä" on eri asia kuin aivot, -
voiko tietoisuutta esiintyä ilman fyysistä kehoa?
Koomapotilaat kertovat jatkuvasti kuolemanrajakokemuksista.
He sanovat menneensä tunnelin läpi tai katselleensa kehoaan ulkopuolelta,
vaikka aivotoiminta oli jo lakannut.
Filosofi Gary Habermas on tutkinut satoja tapauksia.
Vuosisatojen saatossa hyvin monet ovat nähneet tunnelin.
He näkevät tunnelin ja valon ja kulkevat kohti valoa.
He näkevät jo edesmenneitä ihmisiä, jotka he tunnistavat, sekä enkeleitä.
He näkevät isoäitinsä, isänsä, puolisonsa.
Lapsen, joka oli nukkunut pois.
He kokevat edesmenneen ihmisen tai enkelin läsnäolon.
Ne, jotka pääsevät valoon, jopa ateistit, sanovat: -
"Vau! Valo oli todella voimakas, -
paljon kirkkaampi kuin aurinko, mutta pystyin pitämään silmäni auki.
Koin valtaisaa rakkautta."
Ovatko kuolemanrajakokemukset psykopatologisia yksittäistapauksia?
Niitä on liikaa, jotta ne voisivat olla erehdyksiä.
Niissä on kulttuurirajat ylittäviä yhteisiä piirteitä.
Miten nämä ilmiöt voidaan selittää?
Voivatko ne johtua hapenpuutteesta?
Materialistiset selitykset törmäävät ongelmaan.
Jotkut koomasta heränneet kertovat havainnoista, -
joita he eivät olisi voineet tehdä, -
jos he olisivat maanneet aivokuolleena leikkaussalissa.
Eräässä kuolemanrajakokemuksessa -
nainen kertoi katselleensa ruumistaan ulkopuolelta -
ja nousseensa sitten ilmaan sairaalan yläpuolelle.
Hän oli katsellut taivaanrantaa ja ihailleensa sen kauneutta.
Hän oli vilkaissut alas ja nähnyt punaisen tennarin sairaalan katolla.
Hän kertoi siitä lääkäreille. Se herätti kiinnostusta.
Lääkäri ei uskonut sitä -
mutta päätti hetken mielijohteesta tarkastaa asian ja löysi kengän.
Minusta se on varteenotettava todistus tapauksesta, -
jossa joku kertoo havainnoista itsensä ulkopuolelta, -
jopa leikkaussalin ulkopuolelta.
Tällaiset kokemukset eivät ole yksittäistapauksia.
Niitä on vaikea tarkistaa, joten ne ovat usein kiistanalaisia.
Ensinnäkin pitäisi pystyä järjestämään systemaattiset tutkimusprosessit, -
ellei halua luottaa sattumaan.
Se, että henkilö olisi magneettikuvauksessa -
kuolemanrajakokemuksen hetkellä, on hyvin epätodennäköistä.
Voimme siten alkaa ymmärtää tällaisia prosesseja vasta, -
kun olemme mitanneet aivotoimintaa tällaisen kokemuksen aikana.
Sitä ennen meillä on vain epäsuoria päätelmiä siitä, -
mitä on mahdollisesti tapahtunut, mutta ei kovia todisteita.
Tässäkin luonnontiede törmää rajoihin.
Miten ihmisen vakaumus vaikuttaa näiden ilmiöiden arvioimiseen?
Kuolemanrajakokemukset haastavat materialistisen käsityksen, -
sillä ne viittaavat henkiseen ulottuvuuteen, -
joka voi toimia ilman materiaalista pohjaa.
Siten kysymys kuuluu, onko maailma dualistinen, kaksijakoinen -
hengen ja materian välillä.
Ihmiset ovat kaikkina aikoina nähneet itsensä osana kokonaisuutta, -
joka ylittää materian rajat. Kysymykset elämän alkamisesta ja merkityksestä,-
identiteetistä, ihmisarvosta, Jumalasta ja ikuisuudesta -
ovat vaikuttaneet paljon kulttuurihistoriaamme.
Onko ajatus Jumalasta ja ikuisuudesta vain ihmisaivojen tuote?
Neurotutkijat ovat tehneet mielenkiintoisia havaintoja.
Sitä aivojen aluetta voi stimuloida -
ja saada aikaan kuviteltuja Jumala-kokemuksia.
Ne johtuvat yksinomaan kyseisen aivoalueen stimuloinnista.
Mutta se ei poissulje todellisia Jumala-kokemuksia, -
jossa Jumalan kokeminen stimuloi aivoja eikä toisin päin.
Kumoutuuko Jumalan olemassaolo, jos ylimaallisia kokemuksia -
pystytään aikaansaamaan neurotieteellisissä kokeissa?
Verrataanpa. Kumoutuuko pitsan olemassaolo, -
jos stimuloimme magneettikentällä pitsan makukokemuksen?
Tietyn kokemuksen stimulaatio -
ei kumoa asian olemassaoloa ja sen kokemista aivoissa.
Aivotutkimus pystyy tunnistamaan, mitkä alueet aktivoituvat aivoissa, -
silloin kun rukoilemme. Se on kaiketi mielenkiintoista, -
mutta se ei kerro mitään, mitä rukoileminen on.
Se ei todista, ettei Jumalaa ole.
Neurotiede ei pysty vastaamaan kysymykseen elämän tarkoituksesta -
tai Jumalan olemassaolosta.
Se voi vain mitata aivotoimintaa kyseisissä kokemuksissa.
Tarkoittaako se, ettemme pääse Jumalan jäljille?
Jos Jumala on olemassa, Hänen on täytynyt jättää jälkiä maailmaamme.
Mutta jäljet eivät ole itsestään selviä. Ne ovat tulkintakysymyksiä.
Jos uskon vakaasti saaneeni apua Jumalalta, -
joku toinen voi antaa samalle tapahtumalle eri tulkinnan, -
joka poikkeaa täysin minun tulkinnastani.
Tieteellistä dataa ja henkilökohtaisia kokemuksia voidaan tulkita eri tavoin -
maailmankatsomuksen mukaisesti.
Jos joku näkee todisteita Jumalan työstä, -
hän voi ymmärtää ihmiset eri asiayhteydessä: -
Ihminen ei häviä kosmokseen.
Minä olen Jumalan puhuttelema. Olen Hänelle "sinä", vastakappale.
En ole saanut sitä selville itse. Sen ovat kertoneet minulle Raamattu -
ja perinteet. Olen Jumalan "sinä". Siitä käsin minulle on kerrottu myös, -
mikä on tarkoitukseni ja miten se asettuu ympäröivään todellisuuteen.
Tutkijat eivät ole yksimielisiä, ovatko ihmiset ja maailma pelkkää materiaa -
vai onko olemassa myös aineeton ulottuvuus.
Miten tiedeyhteisö varmistaa, -
ettei se anna maailmankatsomuksen vaikuttaa?
Mielestäni meillä tutkijoilla on valtava vastuu -
myöntää, missä tieteen rajat kulkevat.
Neurotutkimus antaa kiehtovaa tietoa ihmisaivoista.
Aivojen toiminta liittyy tiiviisti kykyihimme ihmisinä.
Mutta voidaanko ihmisolennon ydintä selittää -
pelkästään aivojen materiaalisilla prosesseilla?
Tätä selitystä vastaan puhuvat monet kokemukset.
Ihmiset ovat tietoisia itsestään tietoisina olentoina.
"Minä" pystyy kokemaan värejä, ääniä ja kipua.
Ihminen tunnistaa merkityksiä, pitää itseään aikeidensa aloittajana -
ja tekee omat päätöksensä.
Onko oikein pelkistää nämä ilmiöt yksin aivojen tuotteiksi?
Mikä maailmankuva selittää parhaiten ihmistä -
kiehtovine aivoineen ja mielineen?
Matka itseen antaa ymmärtää, että minä olen enemmän kuin aivoni.
Suomennos: Marianne Tenetz
Videon tilaukset sivustolta: www.visionvideo.com