Planeet Maa.
Viimase aastatuhande jooksul
pole miski avaldanud sellele nii märkmisväärset mõju,
kui see organ,
mis koosneb 80% veest,
10% rasvast
ja 8% valgust.
Inimaju.
On ilmselge, et aju on saatnud korda hämmastavaid asju.
Kuidas aga selgitada inimese mõtlemist ja teadvust?
On neid üldse võimalik taandada vaid materiaalsetele protsessidele?
Või on inimesed palju enamat kui vaid nende aju?
ENAM KUI MU AJU
TEEKOND ISEENDANI
Rattaga sõitmine käivitab tuhandeid sensoreid,
mis registreerivad kõige väiksemadki rõhu tõusud.
Närvid suunavad need signaalid edasi ajju.
Vaid murdosa sekundi jooksul, olles saanud need signaalid jätte,
aktiveerib aju miljonid lihaskiud läbi närviimpulsside.
Nii suudab rattur hoida oma tasakaalu isegi rasketes olukordades.
Aju ja ihu üheskoos toovad esile erakordsed võimed.
Teadlased püüavad mõista aju saladust.
Aju kätkeb endas umbes sada miljardit närvirakku
ja iga neuron on ühendatud u 10 000 teise neuroniga.
See loob enam kui 100 triljonit ühendust.
Kui moodustada sellest üks pikk kett, annaks see kokku 800 000 kilomeetrit,
mis võrdub vahemaaga kuule ja tagasi.
Närvilõpmetes toimivad elektriimpulsid kanduvad edasi kiirusega 450 km/h.
Aju tegevuse sagedust saab mõõta vaid kilohertsides.
See on enneolematult aegalne,
võrreldes kaasaja giga- ja teraherts arvutitega.
Kuigi aju moodustab vaid 2% kogu inimese kehakaalust,
ammutab see 20% kogu meie energiast.
See on piisav jõud, et süüdata 20-vatine lambipirn.
Aju meisterlik saavutus on seegi,
et see oskab hinnata signaale end ümbritsevas keskkonnas
ja reageerida neile vastavalt.
Silm salvestab iga sekundiga mitu miljonit optilist ergutit,
kasutades selleks silma võrkkestas olevaid vastuvõtjaid.
Olles muutnud need elektrilisteks signaalideks,
kantakse need nägemisnärvi kaudu ajju.
Aju töötab need läbi,
andes lõpptulemusena edasi tervikpildi.
Kõrv aga võtab vastu helilaineid.
Akustilised vibratsioonid
muudetakse imepisikeste karvade läbi elektriimpulssideks.
Kuulmisnärv kannab need signaalid edasi ajju,
kus aju töötleb need selliseks, et kuuleme hääli ja helisid.
Nii nägemine kui kuulmine saavad alguse elektrisignaalidest,
mis peale info töötlemist
avaldavad seda väga erinevatel viisidel.
Neid helide ja kujude tajumisi saab siduda erinevate tähendustega,
mis omakorda muutuvad meile mõistetavateks sümboliteks.
See on aluseks kõigele suhtlemisele.
Neurolingvist Petra Schumacher uurib kõnekeele töötlemist ajus.
Maailmas on lugematul hulgal keeli,
mida kõiki töötleb ja edastab iga inimese aju.
Seega tekkib küsimus,
milline ühendus valitseb erinevate keelte ja aju vahel?
Silmauuringu käigus jälgiti pupilli liikumist ajal,
mil testisik vaatas mõnda teksti või kuju.
Kuidas nad ühendavad kuuldavaid asju
objektide või inimestega, keda-mida nad näevad ekraanil?
Uuring näitas, et inimolenditel on juba oma ootused
nähtavate piltide ja tekstide struktuuri osas.
Kui see ootus ei täitu, hilineb ka pilgu fokuseerimine.
Uusi tundekujutlusi
võrreldakse pidevalt olemasolevate kogemustega.
See loob ühe olulise aluse tähenduse mõistmisele.
Mis on tähendus?
See on väga huvitav küsimus,
sest sõna tasandil on tähendus seotud näiteks sellega,
et märkame lauda või tooli.
Või on näiteks seotud sõja ja rahuga.
Meil on abstraktsed arusaamad,
mille osas usume, et need on salvestunud kuhugi ajju
ja neid on võimalik taaselustada.
Kuid tähendus võib tulla esile ka mõnes lauses
või suhtluses tervikuna.
Nii võiks näiteks tuua näitena olukorra restoranis.
Oletame, et laudade taga istub palju külalisi.
Üks kelner ütleb teisele: "Cappuccino tahab maksta."
Kui kuuleksime seda lauset ilma konteksti teadmata,
mõtleksime, et see on ju võimatu! Cappuccino ei saa maksta.
Maksmine on tegevus, mida saab teostada vaid isik,
kes on võimeline ja tahteline maksma.
Cappuccino on vaid aine.
Mida siis kõneleja mõtleb, kui ütleb: "Cappuccino tahab maksta"?
Ta peab silmas inimest, kes tellis cappuccino
ja tahab nüüd selle eest maksta.
Me kasutame oma suhtlustes sageli lühivariante.
Inimkeel, mille puhul kehtivad vaid üksikud reeglid,
võib kätkeda endas suurel hulgal kontseptsioone.
See on ka miski,
mis eristab inimsuhtlust loomade suhtlemisest.
Mu meelest peitub erinevus inimeste ja loomade vahel just keeles.
Ma ei usu, et loomadel oleks selline keel
nagu see on inimestel.
Loomade võime suhelda on piiratud.
Inimesed mõistavad sümboleid
ja saavad neid loovalt omavahel siduda.
Ühtlasi võivad nad kasutada neid ka uute tähenduste loomiseks.
Kuidas aga inimesed õpivad keelt?
Selleks, et anda mõnele helile tähendus,
läheb tarvis teist inimest.
Inimest, kes räägiks sama keelt.
On huvitav, et me vajame uue keele omandamiseks
kontakti teise inimesega.
Me vajame teist inimest, kes annab meile ühe sisendi,
et suudaksime mõista erinevate keelte reegleid
ja teaksime, kuidas näiteks saksa, inglise või hiina keel toimib.
Lisaks on see ka vajalik sõnade mõistmiseks
teatud kontekstides.
Inimajul on 8 põhiomadust, mida kõiki tuleb treenida.
Filosoof ja psühhiaater Thomas Fuchs selgitab,
et see ei vasta tõele vaid keeleõppe kontekstis.
Kuulmine ja nägemine tõusevad esile tegutsemise tulemusena,
mida tuleb harjutada ja pidevalt korrata,
et aju kohaneks selle protsessi keskel.
Inimvõimekused arenevad
geneetilise pärandi ja keskkonna koostöös.
Muidugi on ajul päritud potentsiaali,
kuid see potentsiaal saab valdavalt kasutatud ja rakendatud
läbi inimese sotsiaalse keskkonna.
Ilma selle potentsiaalita ei oskaks väike laps õppida midagi
oma sotsiaalse keskkonna kohta.
Ilma sotsiaalse lävimiseta aga ei õpi ta ka tundma iseennast.
Meie teadlikkus iseendast, mida peame iseenesest mõistetavaks,
on tegelikult sotsiaalse lävimise tulemus,
kus ma näen iseennast kellegina,
keda nähakse ja kõnetatakse teiste poolt.
Kõik see arendab väikelapse aju üliolulisel moel.
Ilma selleta aga jäävad aju põhitunnused välja arenemata.
Inimaju omab hämmastavaid omadusi ja võimekust.
Kuidas me aga teame seda?
Tänapäeva uurijad kasutavad kõrgetasemelist meditsiinitehnoloogiat
EEG ehk elektroentsefalograafia uuring
salvestab elektrilise tegevuse muutused
kolju pinna lähedal
ja peaaegu reaalajas.
MRT ehk magnetresonantsuuring annab väga selge ülevaate ajust,
mõõtes aatomituuma reaktsiooni muutuvatele magnetväljadele.
Arvestatav mõõtesüsteem võimaldab teha järeldusi
ajutegevuse kohta.
Enne taoliste testide leiutamist
tuginesid teadlased vigastatud inimeste uurimisele.
Palju õpiti vigastatud inimeste haiguste põhjal.
Seda veel eriti sõdade ajal.
Ja kui uskumatuna see ka ei kõlaks,
arenes ajuteadus jõudsasti just Esimese Maailmasõja ajal.
Seda seetõttu, et paljudel olid koljuvigastused.
Neurokirurg Volker Sturm on viinud läbi paljusid ajuoperatsioone
Tuginedes kompuutertomograafia abil läbiviidud mitmekülgsetele uuringutele
võime me iga operatsiooni ajal
siirdada väga täpselt aju erinevatesse osadesse elektroode.
Naha all olles ühenduvad need elektroodid
pulsigeneraatoriga,
mis on väga sarnane südamestimulaatoriga
ja mis asetatakse samasse kohta.
Nagu näiteks rinnalihase alla naha all.
Selle eesmärk on
muuta mittetoimivad funktsioonid taas toimivateks.
Kirurg kirjeldab edukat operatsiooni,
mis tehti patsiendile, kes kannatas Parkinsoni tõve all.
See on patsient enne operatsiooni, kus ta värises tohutult.
Siin aga püüab ta haarata klaasi vee järele.
3 kuud peale ajuoperatsiooni
on patsient võimeline kontrollima oma liigutusi
ja seda tänu aju süvastimulaatorile.
Süvastimulaator on sisse lülitatud ja inimene ei tajugi seda.
Ühtlasi näeme, et ta kontrollib oma käe liigutusi
täiesti normaalsel moel.
Siin aga tehakse testi.
Ta saab valada vett teise klaasi.
Nüüd aga on ajustimulaator välja lülitatud.
Taolised edukad lood näitavad,
et inimene on suutnud murda lahti mõistatuse,
kuidas aju töötab.
Me teame veel väga, väga vähe,
aga samas on meil selle vähesegi põhjal piisavalt infot,
et sekkuda efektiivselt teatud haiguste ravimiseks.
Aju struktuur avaldab ilmselget mõju inimese oskustele ja võimekusele.
Kuid kas aju mõõtmine
aitaks meil ka teha järeldusi inimese isiksuse kohta?
Teoloog Christina Aus Der Au on uurinud just seda teemat.
Minu jaoks on see ühtaegu põnev kui väljakutsete rohke,
avastada ja mõista kahjustuste mõju ajule.
Nagu näiteks ühe raudteetöötaja puhul,
kes sai kuulsaks oma vigastuse tõttu.
Ühe plahvatuse tulemusena tungis üks raudvai läbi ta aju,
kuid ta jäi "ime" kombel ellu.
Ta küll taastus sellest,
kuid tema iseloom olid täiesti muutunud.
Olles varem olnud usaldusväärne ja austust väärt töötaja,
truu abikaasa ja hooliv isa,
muutus ta korraga meheks,
kes vandus, valetas ega ilmunud tööle.
Ta iseloom oli totaalselt muutunud,
mis oli ilmselgelt seotud tema ajuvigastusega.
Ometi vaidlevad neuroteadlased selle loo üle,
küsides, kui palju ka tegelikult selle raudteetöölise isiksus muutus?
Ja kas ka sotsiaalsed või muud faktorid
võisid avaldada mõju kogu loos?
Muutused aju struktuuris
võivad muidugi mõjutada selle funktsioone,
samas kui teatud aju funktsioone
ei saa panna üks ühele vaid kindlate aju piirkondade arvele.
Aju suudab teatud piirini kohandada oma struktuure
ja on seetõttu õpivõimeline.
Võimet õppida nimetatakse aju plastilisuseks,
mis väljendub meie tegudes
ja tegutsemises meid ümbritsevas keskkonnas.
Võime illustreerida seda näitega,
kus inimene õpib trükimasinal või arvuti klaviatuuril trükkima.
Me teeme seda läbi selle, et asetame oma sõrmed klaviatuurile,
kasutades seejärel teatud sõrmi erinevatele klahvidele vajutamiseks.
Mis toimub ajus?
Aju loob seoseid teatud sõrmede motoorika
ja tähenduse vahel, mis sellele liigutusele antakse.
Ehk täpsemalt -
mõnele konkreetsele tähele vajutamise vahel.
Aju kohandab end selle tegevusega nii palju kui võimalik,
tänu millele oleme ka võimelised trükkima.
See aga tähendab, et me ei pea mõtlema pidevalt
selle tegevuse käigus tekkivatele seostele.
Samas on me sõrmed omandanud selle teadmise.
Ma võin trükkida sõna "harjumus",
ilma, et peaksin mõtlema, et täht "h" on seotud selle sõrmega
ja "a" mõne teise sõrmega.
Nii on tekkinud üks uus oskus,
mis kannab sõna "harjumus" otse mu sõrmedesse.
Aju on paindlik ja selle struktuur on võimeline kohanema.
Aju neuronid on pidevalt käigus,
samal ajal kui teised neuronid kärbuvad.
Kogetud kogemused jätavad ajju oma jälje.
Neid on võimalik treenida
või kui mitte, lähevad need teatud mõttes rooste.
Mis juhtub aga siis, kui aju ei arenegi täienisti välja?
Või kui osa ajust tuleb operatsiooni teel eemaldada?
Nagu näiteks kasvaja puhul.
Mitmed näited kinnitavad,
et aju on erakordselt hästi võimeline kompenseerima need puudujäägid.
Paljud inimesed, kellel on selline aju, ei erine väliselt kuidagi teistest.
Nii näiteks tuli ühel tüdrukul kõrvaldada pool ajust
tänu kroonilisele põletikule.
Ometi oli ta võimeline õppima selgeks kaks võõrkeelt.
Aga kuidas on lastega, kes sünnivad üldse ilma ajuta?
On neil üldse mingeid inimesele omaseid iseloomujooni?
Inimesed uskusid pikka aega, et sellistel lastel ei ole taju
ja nad pole võimelised midagi kogema.
Kuid samas selgus, et isegi, et neil puudus aju,
olid nad siiski võimelised funktsioneerima
kõige elementaarsemal tasandil.
Nii näiteks suudab see väike tüdruk teha kõige lihtsamaid liigutusi,
mida võib tõlgendada naeratamisena, kui ta vend talle sülle pannakse.
Nii tundub ta kogevat rõõmu.
Ühtlasi teeb ta teatud lihtsaid liigutusi,
mis annavad kui märku, et ta sooviks selle tegevuse kordamist.
Teine hämmastav näide.
Kui näete selle 44-aastase prantslasest mehe kahanenud aju,
ei oskaks te arvatagi, et ta IQ on keskmine
ja ta töötab valitsuse heaks.
Aju areng ja funktsionaalsus on ilmselgelt palju keerukamad
kui lihtsad mudelid suudavad seda näidata.
Samal arvamusel on ka Nobeli meditsiiniauhina laureaat
Thomas C. Südhof.
Kõige üldisemalt öelduna
hakkame alles üsna aeglaselt mõistma
aju struktuuri ja keerukust.
Kuid seda tõesti kõige üldisemas mõttes.
Me ei saa lihtsalt öelda,
et üks aju pool teeb seda ja teine toda,
sest me ei tea seda.
Küll aga teame, kuidas info siseneb ajju,
kuid me ei tea, kuidas aju seda infot töötleb.
Leidmaks vastuseid neile küsimustele,
uurivad neuroteadlased lihtsamaid organisme.
Üks arhetüüpseid loomi, keda neuroteaduses kasutatakse,
et mõista paremini aju,
on üks väga väike ussike.
Me teame täpselt iga nende raku asukohta organismis.
Ka seda, kui palju neid rakke on ja kuidas need arenevad.
Ka seda, kui palju on neuroneid, kuidas need omavahel ühenduvad
ja kuidas tekivad sünapsid.
Enam kui 20. aastat on teatud, et neil on 302 neuronit.
Tänu kogu nende organismi mikroskoopilisele
ja anatoomilisele ümberehitusele
teame ka seda, kuidas nad suhtlevad.
Samas aga ei tea me veel selle põhjal, kuidas kogu närvisüsteem töötab.
Teame vaid seda, kus närvirakud suhtlevad,
kuid mitte seda, kuidas see suhtlemine välja näeb
ja kuidas sünapsid infot edasi annavad ning töötlevad.
Ka ei tea me seda, mida iga neuron üksikult teeb.
Inimestel pole vaid 302 neuronit, vaid mijardeid ja miljardeid neuroneid.
Samas 99,9% kohta neist me ei tea, kuidas need omavahel toimivad.
Seega, selleks, et omandada sügavamat arusaamist sellest kõigest,
tuleb meil veel mõned aastad oodata.
Kas neuroteadlased peavad lihtsalt rohkem infot koguma
mõistmaks inimeste vaimset võimekust?
Kas teadvuse algete puhul on küsimus vaid numbrites
ja neuronite omavahelises suhtlemises?
Millise tasandini on neuroteadus võimeline
mõõtma inimaju täielikku seisu ja olemust?
Neuroteadlane John-Dylan Haynes tunnistab nende piiratust.
On täiesti ebaselge,
mida tähendaks mõõta inimaju täielikku olukorda,
mis kätkeb endas 86. mijardit neuronit.
Sellest ainuüksi ei piisaks, kui mõõta eraldi igat närvirakku,
sest mõõta tuleks ka iga sünapsit ja nendega seotud segmenti.
Nii pole ka lõpuni selge,
kui palju ja mida läheks tarvis kogu aju olukorra mõõtmiseks
ja kas sellest piisaks järelduste tegemiseks.
Nobeli preemia laureaat Thomas C. Südhof
manitseb meid olema väga ettevaatlikud,
et me ei teeks taoliste mõõtmiste põhjal
lõplikke järeldusi ega looks lõplikke mudeleid.
Teaduses peame omama väga selget arusaama sellest,
kus me omadega oleme ja millised on me väljakutsed.
Muidugi peame püüdlema selle poole, et mõista asju paremini.
Kuid samas ei saa me ka lihtsalt väita:
"Selle asjaga on nüüd nii ja küll see kuidagi toimib."
Ja siis me katsetame üht ja teist asja.
Minu meelest peitub lihtne tõde tõdemuses, et me lihtsalt ei tea.
Kui kaugele saab analüütiline teadus neis küsimustes minna?
Filosoof Brigitte Falkenburg selgitab.
Loodusteadused aitavad muuta me igapäeva teadmisi
üha täpsemaks ja mõistetavamaks.
Me filosoofidena sooviksime teada,
kuidas me saaksime sekkuda sellesse maailma
ja kust lähevad me piirid?
Kuidas on me teadvus võimeline langetama otsuseid,
mis omakorda saavad reaalsuseks?
See, kuidas me inimestena iseennast kogeme
ja millised on aju uuringute tulemused,
pole suutnud seda selgitada.
Inimese käitumist uuriv neurobioloog Boris Kotchoubey
usub, et neuroteadlastele tuleb ette põhimõtteline piir.
Ainuüksi füüsikaga pole võimalik seletada lahti kogu maailma olemust.
Nõnda pole ka võimalik selgitada kogu maailma
ainuüksi neurofüsioloogia kaudu.
Illustreerimaks oma öeldut, võtab ta appi rahatähe.
Sa võid ju püüda selgitada raha olemust
ainuüksi ja puhtalt teaduslikul moel.
Nii võib öelda,
et on olemas sellised materjalid nagu paber, metall jne.
Raha osas võib viia läbi teadusliku analüüsi,
mis poleks üldse mitte tühine.
Samas aga ei annaks see kunagi vastust sellele,
kuidas raha toimib.
Rahaasjad kätkevad endas omaette akadeemilist distsipliini,
mida ei saa taandada materiaalsele teadusele rahast.
Nii peitub põhimõtteline probleem asjaolus,
et neuroteadlased saavad mõõta vaid aju tegevust,
kuid mitte meie mõtete sisu.
Seda, mida inimene mõtleb või tunneb,
saab anda edasi vaid inimene ise.
Filosoof James P. Moreland
selgitab seda nn otseselt kogeva inimese vaatenurka.
Kui neuroteadlane püüab uurida inimese aju
ja tahab teada, mis toimub inimese teadlikus elus
ajal, mil aju on teatud tegevuses,
siis ta peab küsima inimeselt: "Mis toimub?"
Miks ta peab seda küsima?
Sest ainuüksi inimesel endal on ligipääs oma teadvusele.
Neuroteadlasel on ligipääs vaid aju seisule,
mistõttu ta ka ei tea, mis toimub inimese teadvuses,
kuna see pole eristatav mõne teadusliku meetodi
või mõõtmise kaudu.
Seda tuntakse esmase inimese introspektiivse teadlikkusena,
mis mõistab kõike minu sees toimuvat
ja millele teistel inimestel pole ligipääsu.
Teadlased ei uuri tavaliselt omaenda aju,
vaid ikka testinimese aju.
See, mida keegi tunneb või kogeb,
taandub esmase inimese vaatenurgale.
Tegu on kui vigurpiltidega,
kus esmalt näen üht ja siis teist asja,
kuid mitte kunagi neid kahte korraga.
Usun, et me ei leia kunagi võrrandit,
mis ütleks meile, et neuronid teevad seda ja teist
ja see põhjustab...
Ja siin me jääme juba toppama,
sest meil pole nö keelt, mille abil seda üht või teist siduda.
On põhjusi, mis annavad alust kahelda,
kas aju teatud olukord on seostatav teatud mõtte või tundega.
Neuroteadus vaatleb inimesi alati väljaspoolt.
See aga, mida inimene seespidiselt kogeb,
on teada ainuüksi talle endale.
Muidugi võime me näha bioloogilisi seoseid
selliste nähtuste nagu vabadus, usk, armastus või naermine vahel.
Nii võib küsida, mis juhtub ajus, kui kogeme vabadust, usku,
armastust või naeru.
Samas aga, mis on nende kõigi fenomen,
mida nad tähendavad ja mis tunde meis tekitavad -
see kõik pole nähtav neuronite võrgustikus.
Ometi on just see seesmine kogemus inimeseks olemise keskpunktis.
Nagu näiteks armunud paaride puhul, kes on seitsmendas taevas.
Neuroteadlased saavad mõõta inimeste hormoonide taset
ja neuronite liikumist,
kuid nad ei oska kosta midagi armumise tunde kohta.
Armumine tundub olevat enamat kui vaid biokeemiline protsess.
Kui inimteadvus oleks vaid neuronite tegevuse tulem,
kas meil poleks siis võimalik seda ümber konstrueerida,
rajades selleks vajaminevad ringlused.
Kas aju töötab nagu arvuti
või kas osa arvuteid töötavad kui aju?
Tegelik küsimus on, kas inimeste poolt loodud arvutid
suudaksid luua teadvust?
Tehisintellekti innukad toetajad ütlevad, et loomulikult.
See olevat vaid aja küsimus
ja üks päev see neil ka õnnestub.
Filosoofina aga olen ma pigem skeptiline selles,
sest me teame,
et aju on kogu universumi kõige keerukam olemusvorm.
See on see, mida neuroteadlased ütlevad.
Samas ei saa aju ka eraldada kogu ülejäänud organismist.
Me ei ole vaid mingid eraldiseisvad ajud
nagu filosoofias öeldakse.
Meie aju on osa elavast organismist
ja palju, palju keerulisem kui kunstlikult loodud arvuti.
Kas oleks võimalik istutada neuronrakkude kultuuri
testisikusse,
kel areneks seejärel välja seesmine teadlikkus
nagu see on inimajul olemas?
Kas kujutaksime ette arvutit,
mis töötaks välja teadlikkuse iseendast
ja ütleks: "Ma olen."
Mis vahe on inimese mõtlemisel ja arvuti kalkulatsioonidel?
Arvuti ei ole ratsionaalne.
See ei sekku otseselt su mõtteprotsessidesse.
Arvuti lihtsalt on programmeeritud selliselt,
et ta saaks matkida teadvust.
Mõtle korraks oma otsustusvõimele selle osas,
mida täna pärastlõunal teed.
Sa mõtled, kas süüa lõunaks Mehhiko toitu
või lõpetada kontoris pooleli olevad tööd?
Nii sa kaalud neid erinevaid otsuseid, langetades lõpuks oma otsuse.
Kuid sa oled igal sammul teadlik sellest, mida sa mõtled.
Arvutid võivad küll matkida erinevat kalkuleerimist,
kuid neil endal pole tunnetust või arusaamist neist asjadest.
Arvutid on loodud matkima teadvust,
olemata samas kaasatud teadvuse protsessidesse.
Arvuti saab matkida vaid välist käitumist
ja anda teatud kalkuleeritud tulemusi.
Kuid sellest ei piisa, et kirjeldada arvutile teadvust.
See, et üks kunstlik süsteem nagu näiteks arvuti
suudab luua teatud seesmisi ja väliseid ühendusi,
ei ole veel piisav, et väita, et tegu oleks protsessiga,
mis kätkeks endas tähenduslikkust, teadvust või kogemust.
Seda saab illustreerida nö Hiina toa mõtte-eksperimendiga.
Inimene kirjutab hiina keeles üles mõned küsimused
ja saadab need siis väikese pilu kaudu suletud tuppa.
Toas olev inimene ei mõista grammigi hiina keelt,
kuid ta kasutab abi saamiseks hiina tähti tõlgitsevat paberit.
Nii suudab ta panna kokku õige vastuse.
Õige vastus aga ei tõesta veel, et see inimene oskaks hiina keelt.
See lihtsalt näitab,
et ta oskab sümboleid omavahel kokku viia.
Nõnda ei mõista ka arvuti keelt või selle tähendust,
isegi, kui see on tänu heale programmeeringule
võimeline mõne teksti korrektselt ära tõlkima.
Inimvõime kasutada keelt loovalt,
teha lugeja- või kuulajana järeldusi
või mõista autori kavatsusi -
kõiki need inimoskusi on väga raske järgi teha,
kui ehedat inimeste vahelist suhtlust püütakse matkida
keele äratundmise programmidega või muude arvuti algoritmidega.
Samal ajal, kui inimesed mõistavad tähendusi
ning kogevad erinevaid tundeid,
toodab arvuti vaid kindlat väljundit talle antud sisendile.
Vaatamata teatud sarnasustele,
on inimesed ja nende aju totaalselt erinevad arvutitest.
Aju on väga aeglane.
Alles nüüd, peale arvutitehnoloogia arengut,
oleme me mõistnud, kui aeglaselt aju tegelikult toimib.
Kuid vaatamata neile "puudustele",
võimaldab see "masin"
erakordset kohanemist kaasinimestega.
Meil on erakordselt peen võime mõista teisi
ja näha neid kui inimestena.
Arvutil ei ole eneseteadvust
ja seda ei saa kutsuda isikuks.
Ka pole arvutil võimalik omada isiklikke suhteid.
Milles aga siis peitub kogu inimolendi "mina"?
Ja kas see "mina" võiks avalduda ka aju kaudu?
Teoloog Ulrich Eibach jagab oma vaatenurka sellest.
Inimese "mina" ehk "tema ise" pole ajus nähtav.
See pole tuvastatav mõnes kindlas aju piirkonnas.
Mu aju on tundetu organ, mis ei koge isegi valu.
Mina aga, kes ma istun siin,
ei ole minu aju,
vaid ma olen Ulrich Eibach.
Hinge ja keha ühtne kogum.
Nii ei ütle ma ka, et mu aju mõtleb, vaid mina mõtlen.
On võimatu püüda kirjeldada teatud kirjanduslike kangelaste
või ajalooliselt oluliste inimeste keerukat käitumist.
Nagu näiteks Jeesus, Goethe või Buddha.
Me ei saa seda teha, võtmata arvesse nende teadvust
ja vaadeldes neid kui lihtsalt masinaid.
See pole kuidagi moodi võimalik.
Teadvuse selgitamine on väga raske,
kuid selgitada inimesi ilma teadvuseta on isegi veel raskem.
Teadvus on igati olemas, kuigi seda ei osata selgitada.
Meil pole sellele ligipääsu
ja ma olen enam kui kindel,
et me pole kunagi suutelised seda selgitama.
See on üks suur müsteerium.
"Mina" on väga lähedalt seotud me teadvusega.
See tähendab teadlikkust, mida omame,
kui keskendume oma subjektiivsetele kogemustele.
Kõike seda, mida me subjektiivselt kogeme,
nimetatakse kvaalideks.
Me inimlikel kogemustel on subjektiivsed omadused,
mida nimetatakse kvaalideks.
Sinna alla kuuluvad ka värvid, mida näeme -
roheline, punane, sinine.
Ka helid, mida kuuleme ja lõhnad, mida tunneme.
Kui vaadata aju,
siis näeme seal keskmiselt 86. miljardit närvirakku,
kuid mitte kusagil värve, lõhnu või helisid.
Neuronid on kõik väga sarnased,
mistõttu neid on raske üksteisest eristada.
Nii oleme jõudnud oma arusaamiste piirini.
Seega tekib küsimus,
kuidas selgitada aju tegevuse põhjal neid nn kvaale?
Kuidas me saaksime ühendada
tagajärg-põhjuse suhte kehas ja neuronite võrgustikus
subjektiivse kogemusega?
Kuidas saaks aju mõista midagi, mida ma tunnen?
Et mul on millegi kohta mingid tunded.
Üks teine eksperiment aitab seda mõtet selgitada.
Oletame, et elame aastal 10 000,
kus teame absoluutselt kõike mateeria kohta.
Kus inimestel on absoluutne teadmine kõige kohta, mis puudutab mateeriat.
Lihtsalt oletame korraks.
Kuid oletame, et seal on maailma juhtiv neuroteadlane Mary,
kes kirjeldab põhjalikult ja detailselt füüsilisi ja keemilisi nähtusi,
mida neuroteadus on näinud.
Nii võib ta kirjeldada valguskiiri, mis tungivad läbi silma võrkkesta jne.
Ta teab kõiki füüsilisi fakte nägemise kohta.
Pole ühtki füüsilist fakti, mida ta ei teaks.
Kuid samas on ta ise sündinud pimedana.
Kuid siis astub ta ühel päeval oma laboratooriumisse sisse
ja oh imede imet -
ta on võimeline elu esimest korda nägema.
Nüüd omandaks ta totaalselt uued teadmised ja faktid.
Faktid selle kohta, mis tunne on näha punast värvi.
Mis tunne on näha kollast värvi või mis iganes muid asju.
Kui ta nüüd enne teadis kõiki füüsilisi fakte nägemise kohta,
siis need uued omandatud faktid ei saa olla enam füüsilised,
vaid need peavad olema vaimsed faktid.
Vaimsed faktid kvaalide kohta
ehk selle kohta, mida tähendab näha punast või kollast värvi.
Sa ei saa ühegi materiaalse keele kaudu
kirjeldada seda, mis tunne on kogeda valu.
Kasutades füüsika, keemia ja neuroteaduse keelt,
võid sa küll kirjeldada, mis seda valu põhjustab,
kuid valu ennast pole võimalik kirjeldada
üheski füüsilises keeles,
sest füüsika, keemia, bioloogia ja neuroteaduse keel
ei kätke endas kontseptsioone,
mille abil kirjeldada üht või teist kogemust.
Kvaalid on kirjeldatavad vaid esmase inimese vaatenurgast
ehk inimese poolt, kes seda kogemust kogeb.
Esmase inimese vaatenurk ja teaduslik vaatenurk
on kaks üksteist täiendavat viisi, mille abil mõista inimest.
Mõlemad väited täiendavad üksteist.
Mida see tähendab öelda "me oleme"?
Et oleme olemas ja eksisteerime.
Millisest vaatenurgast saame seda öelda?
Kui võtta neuroteadlase vaatenurk,
kes analüüsib mikroskoobi, arvutite jms. abil kõike,
siis me näeme, kuidas me keha toimib.
Kui ma aga räägin sinuga, siis ma ei näe sind kui vaid su keha,
vaid ma näen üht isikut - ma näen sind.
Ja kui ma püüan kuulda iseennast ning seda, mida ma kuulen ja mõtlen,
siis see on taas üks uus vaatenurk,
mida ei saa taandada vaid sellele, kuidas keha toimib.
Kvaalide teema on lähedalt seotud vaba tahte küsimusega.
Nii näiteks peab ralliauto juht väga lühikese aja jooksul
teostama mitmeid keerulisi manöövreid.
Ühelt poolt langetab ta selleks teadlikke otsuseid,
kuid teisalt on ta reaktsioonid automaatsed.
Millise piirini on ralliauto juhil vaba valik langetada oma otsuseid
ja millise piirini on ta kontrollitud olukordade poolt?
Inimesi veendi väga pikka aega selles,
et nad saavad vabalt otsustada ja tegutseda,
omamata mingitki vastutust selle ees.
Kuid 70'ndatel läbiviidud eksperimendid
seadsid selle kahtluse alla.
Nad väitsid, et inimeste üle otsustavad ajus toimuvad protsessid
ja nii pole neil mingit vaba tahet.
Neuroteadlased aga
on seda vaba tahte teemat uuesti uurinud,
kasutades selleks erinevaid eksperimente.
Kui aju viitab sellele, et otsus on juba langetatud,
siis kas on siiski miski,
mis laseks inimesel seda otsust muuta?
Mõelgem korra doomino klotside peale.
Lükates esimese klotsi ümber,
langevad ka kõik järgnevad, kuni kõige viimase klotsini välja.
Sama võib ehk olla ka otsustega, mida langetad.
Niipea, kui aju viitab, et otsus on langetatud,
mõjutab see esimest doomino klotsi, mis ümber lükatakse.
Sellele aga järgneb sündmuste ahel, mis toimub korrektses järjekorras,
kuniks otsus jõuab viimase doomino klotsini
ja kus inimene lõpuks tegutseb.
Oluline küsimus on,
kas selle otsuse signaalid
liiguvad ka päriselt järjestikuses jadas?
Või kas inimesel on võimalik sekkuda sellesse protsessi?
Seda võiks võrrelda sellega,
kui kõrvaldada sealt jada keskelt üks doomino klots,
sekkudes sellesse tegevusse.
Viisime läbi eksperimendi,
mis püüdis avastada reaalajas otsuse signaalide tekkimist
keset ajutegevust
ja näha, kas testisik saaks sekkuda ning muuta oma otsust.
Tulemus oli väga üllatav.
Inimesed saavad hinnata oma otsuseid ümber
kuni väga viimase momendini -
kuni hetkeni, mil nad hakkavad liikuma.
Samas on teisi teste, mis väidavad,
et oma otsust saab muuta ükskõik, mis ajahetkel.
Seega, kas inimestel on vabadus langetada omaenda otsuseid?
Ja mida see vaba tahe veel endast kujutab?
Filosoofidel on selle kohta erinevaid vastuseid.
Vaba tahe tähendab aktiivset võimu
otsustamaks teha midagi või siis mitte seda teha,
ilma kindla määratluseta, kumba pidi ma käitun.
See valik sõltub minust
ja mina olen esimese sammu tegija.
Mitte miski ei saa panna mind midagi tegema,
sest kui see nii oleks,
poleks enam tegu vaba tahte ja minu teoga.
Teaduslike eksperimentide kaudu saame me vaadelda ja uurida otsuseid
mis on langetatud hästi kontrollitud olukordades.
Inimese vaba tahe aga ilmutab end peamiselt olukordades,
mis pole kontrollitud.
Millises kontekstis uurivad neuroteadlased vabadust?
Kas jutt käib mõne nupu vajutamisest, oma elu planeerimisest
või sellest, kellega tahan abielluda?
Või sellest, kas joon hommikuti teed või kohvi?
Kas küsimus on selles,
kas vajutan mõnda konkreetset nuppu nüüd või mitte kunagi?
Kas ma kuuletun eksperimendi juhendaja juhistele?
Seega, mille põhjal defineerida vabadust?
Mis on sel pistmist minu kui isikuga
ja kuidas on lood selle väikese ajutegevuse kasvuga
just enne seda,
kui olen saanud teadlikuks, et tahan seda nuppu vajutada?
Kui inimestel poleks valikuvabadust,
siis kuidas nad saaks vastutada oma tegude eest?
Sel juhul järgiks nad vaid oma neuronite impulsse.
Kuid kas sel juhul poleks võimalik ennustada inimeste tuleviku käitumist
tuginedes nende aju struktuurile?
Kurjategijaid saaks nende aju skanneerimise kaudu
mõista süüdi juba enne, kui nad kuriteo üldse sooritavadki.
Seadusandlusest lähtuvalt on tegu väga vastaka teemaga.
Millal võtta kurjategija vastutusele oma tegude eest?
Kuidas peaks kohtunik otsustama?
Meil on võimalik otsustada, kas olla kaastundlik või mitte
ja see otsus tulebki langetada.
Ma oleks väga halb kohtunik,
sest küsiksin igast patsiendist eraldi lähtuvalt,
kas ta langetas selle otsuse ise,
või oli tegu vältimatu tagajärjega,
mis oli tingitud ta aju geneetilisest struktuurist
ja olukordadest, mille keskel ta pidi elama?
On ta tõesti vastutustundlik?
Minu arvamus on,
et paljudel puhkudel pole võimalik seda öelda.
Inimese teadvus ja vaba tahe viitavad sellele,
et inimest ei saa taandada
tema kehas toimuvatele materiaalsetele protsessidele.
On siis inimene midagi enamat kui vaid ta materiaalne aju?
"Mina" ei ole jaotatav asi
ja ma ei saa eksisteerida protsentides.
See tähendab seda, et minust ei saa olla siin vaid 85%.
Või 35%.
Ma olen kas kõik või mitte midagi.
Mind ei saa jaotada erinevateks osadeks,
kus ühe osa viskaks kui ära ja jätaks alles minust 85%.
Ma olen üks tervik ja ma kas olen siin või mitte.
Kuid iga materiaalne objekt - sh ka aju,
on jaotatav ja saab ka esineda protsentides.
Aju on vägagi jaotatav,
kus näiteks ühe operatsiooni käigus on eemaldatud 55% inimese ajust.
Peale operatsiooni on aga ilmselge, et see sama inimene on endiselt seal.
Kui ta aga oleks oma aju, oleks teda järel vaid 45%.
Samas kõik ju teavad, et see ei vasta tõele.
Sa oled endiselt terviklik, teadlik olend,
kes on kaotanud osa oma funktsioneerimisest,
kuid sa oled endiselt seal, isegi, et su aju on osadeks jaotatav.
Kui aga "mina" on eraldiseisev ajust,
kas siis ka teadvus saaks eksisteerida ilma füüsilise kehata?
Koomas olnud patsiendid
on korduvalt kinnitanud nö surmalähedasi kogemusi.
Nad on rääkinud tunnelist läbi minemisest
või sellest, et nad nägid oma keha väljaspoolt iseennast.
Kuigi nende aju tegevus polnud enam mõõdetav.
Filosoof Gary Habermas on uurinud sadu selliseid juhtumeid.
Teame, et see tunneli teema on läbi sajandite olnud
väga paljude inimeste huvitavaks kogemuseks.
Tunnel, valgus.
Selle valguse suunas liikumine.
Nad on kogenud enda ümber kehata isikuid.
Ingleid, oma vanaema, oma isa või abikaasat.
Ka oma siit ilmast lahkunud last.
Nad on kogenud kellegagi koos olemist.
Või ingliga koos olemist.
Need, kes on jõudnud valguseni - sh ka ateistid,
on öelnud:
"See valgus oli nii intensiivne ja palju, palju eredam kui päike,
kuid ometi suutsin ma oma silmad lahti hoida.
Ühtlasi kogesin erakordset armastust."
Kas nende surmalähedaste kogemuste näol
võib olla tegu psühhopatoloogiliste eranditega?
Neid on liiga palju,
et need kõik võiks olla vaid eksitused.
Huvitav on ka see, et neis on palju ühiseid jooni.
Kuidas seda fenomeni selgitada?
Kas hapnikupuudus võiks tingida selliseid kogemusi?
Sellistel hetkedel
põrkavad materialistlikud selgitused kokku probleemiga.
Osa koomast välja tulnud patsiente mäletavad, et nad nägid asju,
mida poleks olnud võimalik näha ilma aju tegevuseta
ja operatsioonisaalis viibimiseta.
Üks näide surmalähedasest juhtumist puudutab ühte naist,
kes rääkis sellest, et ta vaatas alla oma keha peale
ja liikus siis sealt kuhugi kaugemale,
leides end haigla katuselt.
Ta vaatas silmapiiri suunas ja imetles selle ilu,
kuniks vaatas siis maha ja nägi enda eest punast tennist.
Seal haigla katusel.
Nii rääkis ta hiljem sellest punasest tennisest teistelegi
ja see äratas tähelepanu.
Arst ei uskunud seda,
kuid nad otsustasid siiski asja kontrollida
ja leidsid sealt ka selle tennise.
Minu jaoks on see piisavalt tõendav lugu millestki,
mida võib näha ka distantsilt,
võrreldes sellega, mida ta nägi opisaalis.
Taolised kogemused pole isoleeritud.
Küll aga on neid raske teaduslikult tõestada
ja nii põhjustavad need väga vastuolulisi väitlusi.
Esiteks on võimalik uurida vaid seda,
mida on võimalik korraldada
süstemaatilise uuringuprotsessi käigus.
Kui sa ei taha vaid juhusele toetuda.
Surmalähedast kogemust kogeva inimese saamine MRT'sse
selle sama kogemuse keskel
on aga sisuliselt võimatu.
Seega, taoliste kogemuste mõistmine on võimalik vaid juhul,
kui oleme saanud mõõta aju protsesse taolise kogemuse käigus.
Kõik muu on vaid inimese oletatav järeldus sellest,
mis võis juhtuda,
kuid mis samas pole kindel tõend.
Antud olukorras põrkab teadus taas vastu ettetulevaid piire.
Millist rolli aga mängib inimeste maailmavaade
taoliste fenomenide hindamisel?
Surmalähedased kogemused
esitavad väljakutse meie materialistlikule maailmavaatele,
sest toovad mängu ka elu vaimse tasandi,
mis on võimeline eksisteerima ilma materiaalseta.
Seega tekkib küsimus, kas maailm on dualistlik?
St kahest sfäärist koosnev - nii vaimne kui materiaalne.
Inimesed on läbi sajandite näinud oma olemasolu
laiemas kontekstis kui vaid materiaalne maailm.
Küsimused oma pärinemise, elu saatuse,
identiteedi, väärikuse, enese väärtuse,
Jumala ja igaviku kohta
on mõjutanud suurel määral kogu inimkonna ajalugu.
Kas küsimused Jumala ja teispoolsuse kohta
on vaid järjekordne tulem me aju tööst?
Neuroteadlased on teinud selles vallas palju huvitavaid tähelepanekuid.
Sa saad stimuleerida teatud aju osi,
mis tingivad kogemusi Jumalaga, kuid mis on vaid ettekujutused Temast
Need on otseselt selle aju osa stimuleerimise tulemus.
Kuid see ei välista tegelikke kogemusi Jumalaga,
kus see kogemus stimuleerib aju ja mitte vastupidi.
Kas Jumala olemasolu saaks ümber lükata,
kui neuroteadlased suudaks tuua need surmalähedased kogemused
sobivamatesse tingimustesse?
Olgu võrdlusena selle küsimusele toodud näide pitsast.
Kas olemasoleva pitsa olemasolu saaks lükata ümber,
kui simuleeriksime pitsa maitset
kasutades selleks sobivaid magnetvälju?
Mõne konkreetse kogemuse simuleerimine
ei saa veel lükata ümber mõne konkreetse objekti olemasolu,
mis on kogetav aju kaudu.
Neuroteadus saab luua ajus kohti,
mis saavad aktiveeritud palve või meditatsiooni kaudu.
See võib olla huvitav,
kuid see ei näita veel midagi selle kohta,
mis meditatsioon tegelikult on.
See ei tõesta ka ühegi jumala olemasolu.
Neuroteadus ei suuda vastata küsimustele
elu tähenduse või Jumala olemasolu kohta.
See suudab vaid mõõta aju tegevust,
mis käib ka kaasas eelpool nimetatud kogemustega.
Kas see tähendab,
et Jumala kohta polegi võimalik leida mingeid jälgi?
Kui Jumal on tõesti olemas,
siis Jumalana peaks Ta ka olema jätnud oma jälgi siia maailma.
Kuid jäljed üksi ei tõesta veel midagi,
olles vaid tõlgendamise küsimus.
Kui ma usun ja olen veendunud, et Jumal on mind aidanud
ja sekkunud mõnda olukorda,
siis see sama olukord võib kõrvaltvaataja vaatenurgast
olla hoopis midagi muud ega mitte ühtida minu vaatenurgaga.
Teaduslikku infot ja isiklikke kogemusi
võib tõlgendada väga erinevalt.
Seda ka vastavalt oma maailmavaatele.
Kui keegi näeb siin maailmas märke Jumala loovast tegutsemisest,
näeb ta ka inimesi hoopis teises kontekstis.
Tema vaate kohaselt pole inimesed kosmosesse eksinud hinged.
Jumal on mind kõnetanud
ja ma olen osa Temast - Tema palge järgi loodud.
Ma ei tea seda iseenesest,
vaid see on saanud mulle teatavaks läbi Piibli tekstide.
Oma uskumuste kohaselt elab Jumal minus
ja ühtlasi on mulle ka öeldud, mis on mu eesmärk elus
ja kuidas see sobitub suurema, kõikehaarava reaalsusega.
Teadlased ei suuda otsustada,
kas inimesed ja see maailm on loodud vaid mateeriast,
või kas mittemateriaalne tasand on samuti reaalselt olemas.
Milline vastutus küll teadlastel on,
et mitte olla mõjutatud ainuüksi oma maailmavaatest.
Usun, et meil kui teadlastel on tohutu vastutus olla teadlikud,
et me teadlastena peame teadma, kus lähevad me piirid.
Neuroteadus pakub imelist infot inimese aju kohta.
Inimaju tegevus on lähedalt seotud inimeste oskuste ja võimekusega.
Kuid kas inimeste olemasolu saab selgitada
ainuüksi ajus toimivate materiaalsete protsesside kaudu?
Paljud kogemused näivad lükkavat ümber taolise selgituse.
Inimolendid on teadlikud iseendast kui teadvusega olenditest,
kelle "mina" on võimeline kogema värve, helisid ja valu.
Nad tunnevad millegi tähendust,
näevad end kui oma kavatsuste autoreid
ja langetavad omaenda otsuseid.
Kas taolist identiteeti ja fenomeni saab taandada vaid aju tasandile?
Milline maailmavaade pakub kõige paremat selgitust
inimestele
ja nende erakordsele ajule ning meeltele?
Teekond iseendani ütleb, et ma olen enamat kui vaid mu aju.
Tõlge: Anne-Ly Raukas