33 PKR. RISTISURM
64 PKR. ROOMA TULEKAHJU
325 PKR. NIKAIA KIRIKUKOGU
1302 PKR. BONIFATIUS VIII
1517 PKR. USUPUHATUS
1525 PKR. THOMAS MÜNTZER
1790 PKR. ÄRATUSLIIKUMISED
1906 PKR. NELIPÜHILIIKUMISE ALGUS
1949 PKR. KRISTLASTE TAGAKIUSAMISED
2000 AASTANE AJAMATK
Tere tulemast ajamatkale!
Constantinus, kellest oli peale veriseid võitlusi
saanud Rooma keiser,
andis 313 aastal välja tähtsa seaduse,
mis lõpetas kristlaste tagakiusamise,
tagastas kirikutele nende vara
ja tõi vaimulikkonnale maksusoodustusi.
Constantinus osales innukalt ka kirikuteemalistes aruteludes.
Kui kirikus hakkasid levima valeõpetused,
andis Constantinus välja määruse
Nikaia kirikukogu kokkukutsumise kohta 325. aastal.
Seal otsustati kõik korraga ära.
Constantinus maksis kinni kõigi kohaletulnute sõidukulud
ja oli ka tulemusliku kirikukogu auesimeheks.
Arianism kuulutati valeõpetuseks.
Sel samal kirikukogul kinnitati kolmainu õpetus.
Võeti vastu ka usutunnistus,
mida me tunneme Nikaia usutunnistuse nime all.
Hiljem seda küll täiendati Konstantinoopoli kirikukogu poolt.
Constantinus Suur nagu teda peagi kutsuma hakati,
tegi palju häid asju.
Heaks ja tähtsaks sündmuseks
võib pidada ka Nikaia kirikukogu toimumist.
Sellel medalil on aga ka teine pool.
Varem tagakiusatud ja hiljem sallitud kirik
sattus sel moel riigivõimu erilise tähelepanu ja kaitse alla.
Selliselt lähenes kirik ka oluliselt riigivõimule.
Kirik võttis Rooma riigilt üle tavasid ja lähenemisviise ning struktuure.
Isegi riietuses võeti malli Rooma riigi juhtivatelt ametnikelt.
See tähendas ühe ajajärgu lõppu.
Väikestest kogudustest siirduti ajapikku
suuremate kirikute, basiilikate ja katedraalideni
koos ametliku vaimulikkonnaga.
Kogudusest, kes selle ajani oli osaline,
sai pealtvaataja.
Aga kui kirik oleks jätkanud enda struktuuride edasi arendamist,
aga iseseisvalt, riigipoolse osaluseta
varem toimunud arenguid silmas pidades?
Kui kirik ja riik oleksid olnud täiesti erinevad struktuurid,
ei oleks sündinud riigikirikut ega ka kirikuriiki.
Millised oleksid sel juhul me kogudused ja kirikud?
Mida me selle ebapüha liidu tekkega kaotasime,
milles kaks erinevat süsteemi täielikult segunesid?
Või on sellest isegi kasu olnud?
Nende asjade üle on meiega arutlemas
pastor Pasi Turunen
ja varasemast tuttav Tapani Talikainen TV7 piiblikoolist.
Tere tulemast meiega ajamatkale! - Täname!
Pasi, kuidas sellise olukorrani jõuti?
Järsku olime riigikirik ja kirikuriik.
Selles peitubki suur küsimus.
Sellele avaldasid kindlasti mõju väga paljud asjaolud.
Selles ajajärgus toimus palju erinevaid keerulisi arenguid.
Ristiusk vedas juba algusest peale enda poole tavalisi inimesi,
kes ei kuulunud eliitseisusesse - vaeseid, orje ja naisi.
Sellest sai rahvaliikumine,
mis pani Rooma keisririiki ristiusku tunnistama.
Ka kristlike koguduste sees
oli hakanud toimuma aatelisi arenguid,
mis tegid mainitud ajajärgul võimalikuks sellise "libisemise",
mille tagajärjel kogudusest sai riik ja riigist omakorda kirik.
Sest ainuvalitsejast riigijuhist sai vähemalt vormiliselt kristlane.
See viis olukorrani, kus vägivaldsest riigikorrast
sai Kristuse kuningriik maa peal.
Sellel oli kindlasti erinevaid aspekte.
Üks asi, mis kohe meenub, on see, et toimus selliseid arenguid,
mis olid justkui mingil määral Piiblist juhitud.
Nagu küsimus preesterkonnast,
mis oli koopia Iisraeli rahva teokraatiast.
Võib lisada veel mõtte, et kirik oligi uus Iisrael.
Iisrael oli maapealne kuningriik.
Usuti, et kirikust on saanud 1000-aastane kuningriik,
mis veel ees ootab
nagu võime Ilmutusraamatust lugeda.
Kirikust saigi Kristuse maapealne kuningriik
ja selle peaks sai algul keiser, hiljem aga paavst.
Nii see supp kokku keedeti.
Seda kuningriiki aga tuleb Kristuse poolest juhtida.
Kui vaadata seda asja aga riigi vaatenurgast?
Ennist sai vaadatud rohkem kiriku vaatenurgast lähtuvalt.
Rooma riik oli selleks ajaks juba nõrgenemas
ja ei olnud enam nii turvaline kui varem.
Barbarid hakkasid siit-sealt riigipiire ründama.
Kui palju oli selles vaimset äratust
ja kui palju tahtmist kasutada ristiusku ühendava ja tugevdava tegurina?
Selles oli kindlasti nii ühte kui ka teist.
Rooma riigi juhtkond esitas endale kindlasti küsimuse:
"Kuidas valitseda seda hajutatud riiki?
Kas leiduks vahendeid, mis ühendaks erinevaid rahvaid kultuuriliselt?"
Usun, et päris kiiresti jõuti mõttele,
et seda rahvast saab kõige paremini ühendada
usuliste vahenditega.
Aga neid ka valitseda ja juhtida.
Kas sulle ei tundu,
et selline kiirelt moodustunud hierarhiline süsteem,
kuhu kuulus pastoreid
ja erinevatel tasanditel olevaid piiskoppe,
kopeeris riigivalitsemise mudelit kiriklikul tasandil?
Sellele oli vähemalt kerge lisada veel üks tase
ehk ainuvõimul olev keiser,
kes valitseks kõigi koguduste üle.
Ma olen takerdunud mõttekäiku,
et kirik üritas kopeerida ja samastuda Iisraeliga niivõrd palju,
et võttis üle suurema osa selle struktuuridest.
Seda nähti tõelise füüsilise asjana.
Kui ristiusust sai arvestatav jõud impeeriumis,
siis oli kerge lisada sellele veel üks kõrgeim aste.
Sel moel ehitati bürokraatia masinat.
Loen meile ette katkendi raamatust "Ristiusu ajaloo 2000 aastat",
kus on lühike ülevaade sellest Nikaia kirikukogust.
Selle on kirjutanud Eusebios Kaisareast.
Siin räägitakse Constantinuse saabumisest kirikukogule
nagu taevasaadik hiilgavas purpuris, mis sädeles erksas valgusvoos
ja oli kaunistatud särava kulla ja kalliskividega.
Keiser juhtis raskeid kõnelusi ja avaldas omapoolset survet,
mille tulemusel jõuti otsusele,
et arianismi näol on tegemist valeõpetusega.
See leidis märkimist ka usutunnistuses.
Riietusest rääkides meenuvad ka tänapäeval
Rooma-katoliku kirikus kasutusel olevad
uhkeimad keebid, rüüd, sutaanid jms.
Malli on igatahes võetud.
Sellistena on Rooma senaatorite riided
säilinud tänaseni.
Selline oli Rooma senaatorite riietumisviis.
Traditsioonid on kauakestvad.
Juhiksin veelkord tähelepanu sellele,
et selle kirikukogu näol oli tegu hea ja tähtsa sündmusega.
Nikaia näol oli tegemist erinevate vaadete ristumiskohaga,
kus võeti vastu pöördelisi otsuseid.
Kristliku õpetuse vaatenurgast sündisid eriti head otsused.
Nagu lugesid, tunnistati arianism valeõpetuseks
ja sellel olid mõjuvad põhjused.
Selle üle käisid põhjapanevad arutelud.
Ariaanlaste vaateid
esindavad tänapäeval näiteks Jehoova tunnistajad.
Nägemust Jeesusest Kristusest ja ka Kolmainsusest.
Tahaksin rääkida veel Eusebiusest,
keda tuntakse ajaloos eelkõige Constantinuse fännina.
Olen oma ettekannetes kokku puutunud
Antiookia piiskopi Teodoriga,
kes elas aastatel 393 kuni 457.
Ta kirjutas ka kirikuajalugu
ja maalis pildi Nikaiasse kokkutulnutest.
See kirjeldus puudutas kohaletulnuid, mitte keisrit.
Selles peituvad suured kontrastid, kui luua võrdlus keisriga.
"Saabunud oli 318 piiskoppi.
Rooma piiskop oli kõrge ea tõttu eemale jäänud,
aga teda asendasid
2 Rooma koguduse poolt volitatud presbüterit.
Paljud olid sel ajal rohkelt varustatud apostlike armuandidega.
Suur osa kandis oma ihul Jeesuse Kristuse haavu
pühade apostlite kombe kohaselt.
Antiookiast, Mygdonia linnast pärit piiskop Jaakob,
keda süürlased kutsuvad nimega Nisibis,
oli äratanud inimesi surnuist ja teinud paljusid muid imesid.
Ma ei hakka neid siinkohal loetlema, kuna olen seda varem juba teinud."
Teodor kirjeldab seda hiljem, kui märtrite kirikukogu.
Seal oli neid, keda oli Kristuse pärast piinatud
ja kelle närvid ära põletatud.
Samal ajal toimusid tervendamised ja surnute ülesäratamised.
Ja siis toimus kirikukogu,
kus keisri kaasabil võeti vastu tähtsaid otsuseid
ristiusu õpetuslikus arengus.
Suured kontrastid igatahes.
Kas see oli esimene ja praeguseks ka viimane kirikukogu,
mis oli ühtlasi ka karismaatiline?
Jah, eelnenud jutu põhjal kindlasti.
Tehti palju tööd ja võeti vastu usutunnistus,
aga tuntav oli ka Püha Vaimu ja armuandide kohalolu.
Peale seda kirikukogu algasid ka kiriku poliitilised käteväänamised.
Ariaanlus tunnistati valeõpetuseks ja see põhines täielikult Piiblil.
Säilinud on ka arutelude tekst.
Constantinus asetus ikkagi ariaanlaste poolele
ja Athanasius, kes pooldas seda õiget kristlikku õpetust,
aeti vähemalt kahel korral maapakku.
Ariaanlased üritasid süüdistada Athanasiust mõrvas,
aga see ei läinud läbi,
sest Athanasiuse pooldajad tõid selle mehe elusana keisri ette,
kes oli väidetavalt mõrvatud.
Mõlemad osapooled üritasid saavutada keisri poolehoidu.
Surivoodil laskis Constantinus end ariaanlaste preestril lõpuks ristida.
Võimu koridorides läks sagimiseks.
Constantinusest räägitakse kui esimesest ristitud keisrist,
kuigi tema ristimisejärgsed elupäevad olid üsna lühikesed.
See oli seotud ilmselt nende õpetuslike vaidlustega.
Ristiusust oli saanud sedavõrd tähtis tegija,
et seda lõhestavad õpetuslikud erimeelsused
olid Rooma kesririigile suureks probleemiks.
Keisril olid mängus riiklikud huvid
ja seetõttu osales ta ka nende tähtsate otsuste tegemisel.
Mõnekümne ja rohkema aja pärast
oli riigikirikust moodustunud juba kirikuriik
ja need elemendid olid tugevasti omavahel põimunud.
Aga oli ka vastupanuliikumisi Põhja-Aafrikas ja ka mujal.
Neile ei meeldinud, et riietuti toretsevalt
ja elati uhketes paleedes.
Kõigil aegadel on olnud teisitimõtlejaid ja opositsioonis olevaid inimesi.
Kristliku õpetuse vaatenurgast vaadatuna oli rühmi,
kes kaldusid ühele või teisele poole äärmustesse.
Ilmselt seetõttu, et nad ei pooldanud kiriku riigistamist.
Ristiusu ja riigi vaheline liit
on vaieldava ja veidi ebaselge õnnistuse all olev ühendus.
Selles on palju head,
aga see ei olnud puhas poliitilistest mängudest.
Kas mitte sellele ajajärgule ei olnud iseloomulikud kirikuisad,
kelle nimed on juba eelnevalt siin kõlanud.
Aga oli ka sambapühakuid ja kõrbes askeetlikult paastujaid.
Suured kontrastid võrreldes toretsejatega.
Paljude arvates teostub vaimne elu paremini üksinduses,
sissepoole pöördumises - Jumala otsimises enda seest.
Selles oli oma aatelisus, mis pani eemalduma kõrbesse
ning hindama vaesust ja protesteerima eputamise vastu.
Minu arvates juhtus järgnev asi -
kui uue liidu kogudus tegi riigiga mingil moel liidu,
siis ta kaotas nii Jumala Sõna jõu, kui ka Püha Vaimu jõu.
Usun, et selle aja kristlased mõistsid selle arengu olemust
ja osa neist protesteeris selle vastu küllaltki äärmuslikult.
Et säilitada vähemalt midagigi sellest, mida oldi kaotamas.
See on nähtav ka tänapäeval
ja on alati äratusliikumiste kaudu näha olnud.
Justkui peljatakse neid arenguid ja pöördutakse tagasi juurte juurde.
Piibli abil häälestatakse end uuele vaimsele elule,
milles Jumala Sõna püsib muutumatuna
ja milles on vaimsed annid.
Meil on raske seda omaks võtta.
Kristlasi on rängalt tagakiusatud, neid on visatud areenile lõvide ette
ja neid on elusalt põletatud keiser Nero ajal.
Aga kui 313. aastal saabus usuvabadus,
oli see suureks kergenduseks.
Sellega oli raske mitte kaasa minna.
See on igati arusaadav.
Tulele liiga lähedale minemine
põhjustas loomulikult ka kõrvetada saamise.
Viitasin ennist sellele,
et koguduse koosolekul osalejatest said pealtvaatajad.
Koos organisatsiooni ja ametitega tulid ka sellega seonduvad volitused.
Kui algkoguduses tunti väga lähedast ja ehedat osadust,
siis sellest eemalduti
ja erinevate kujundite- ning tegevustega
üritati asendada teineteisevahelist osadust ja armastust,
mida Püha Vaim teostas inimeste keskel
selles väiksemas mõõtkavas.
Jumalateenistusi peetigi ka kodudes ja isegi metsades
sel põhjusel, et saadi olla ametivõimude eest peidus.
Varavalges peeti kuskil lähedases osaduses
armulauaga jumalateenistusi.
Veel hiljutistel aegadel Nõukogude Liidus
olid kristlased sunnitud tegutsema riigivõimu eest varjatult.
Ehitati basiilikaid ning kirikuid
ja jumalateenistused hakkasid meenutama neid pidustusi,
mida peeti ühenduses keisri tulekuga.
See piiras ka kogudustes vaimse elu toimimist.
Liikudes nüüd kiiresti mõned sajad aastad edasi,
märkame, et usupuhastuse aegadel
toimusid nendes asjades suured muutused
ehk siis ei olnud enam riigikirikuid ega kirikuriiki peale Vatikani.
Aga siis oli väga palju erinevaid kirikuid nagu ka meie ajal -
riigi külge liidetud kirikuid, täiesti sõltumatuid kirikuid,
ühingute vormis tegutsevaid kirikuid.
Hiinas on palju kodukirikuid.
Kuhu need arengud viivad?
Kumb tahab prohveteerida?
Sinus Tapani on rohkem prohvetlikku vaimu.
Ma ei tea, aga selle juures on positiivseks nähtuseks see,
et kuna me oleme inimestena väga erinevad,
siis me leiame igaüks oma kodu erinevatest kohtadest.
Kui Püha Vaim saaks meis ruumi
nagu usutunnistuses Tema kohta öeldakse:
"Me usume Pühasse Vaimu,
ühtse püha koguduse pühasse ühendusse."
Kui Ta saaks sünnitada ühendust
erinevates gruppides olevate kristlaste keskel,
tuleks ka tagasi ühtne kultuur.
See annaks jõudu ja sellel oleks positiivne mõju tervele ühiskonnale.
Hajutatuna olles on selle mõju nõrgem.
Palvetan selle pärast ja ootan, et alanduksime sellisel moel
hakates armastama oma vendi ja õdesid
ning leides selle ühtsuse.
Jumala ja Püha Vaimu väge
ei saa asendada ühiskondlike mõjutustega
ega poliitiliste mõjutustega ja mitte ühegi välise struktuuriga.
Neile ei saa panna oma lootusi.
Kogudus peab elama vaimset elu Kristuses
ja toetuma Pühale Vaimule.
Nagu Apostlite tegudes öeldakse:
"Kogudus kasvas Püha Vaimu virgutaval julgustusel."
Mitte riigipoolsest soosingust lähtuvalt.
Muidugi ei tähenda see seda, et igatseme taga juba olnud aegu.
Ega ka seda, et kristlased ei tohiks osaleda ühiskondlikus elus.
Teisalt aga ei tohiks kogudusest saada maapealne võim.
Koguduse ülesanne on tunnistada evangeeliumi.
Muidugi võib Jumal kutsuda inimesi avaldama mõju ka ühiskondlikult.
Koguduse kaudu ei saa ehitada maa peale kristlikku teokraatiat
ja mõelda, et sel moel valitseb Jeesus kõige üle.
Meie eesmärgid ei ole sellised nagu Islamiriigil,
sest me ei taha saavutada kristlikku teokraatiat.
Seda on proovitud,
aga sellest ei saanud peale esimesi aastasadu asja.
Tulemused ei olnud igatahes mainimisväärsed.
See on ilmselt tingitud inimeste patususest.
Kui väike rühm inimesi pääseb oma ideoloogiaga võimule,
järgneb sellele kahjuks verevalamine.
Üks patune ei tohiks valitseda teiste patuste üle?
Siit ilmast lahkunud kirjanik C.S. Lewis väitis, et usub demokraatiasse.
Mitte sellepärast,
et kõigi inimeste arvamused oleksid ühesuguse kaaluga,
vaid seetõttu, et kõik inimesed on patused.
Mitte ükski patune või patuste rühm ei tohiks saada ülemvõimu.
Demokraatia on ainuke valitsusvorm,
mis hoiab tasakaalu erinevate mõjutuste vahel.
Meil on selle aluseks võetud algkogudus,
kes kogunes kodudes, katakombides.
Need olid väikesearvulised rühmad, kus kõik olid omavahel tuttavad.
Kokku maksimaalselt ehk 100 liiget.
Siis kasvas kogudus riigikirikuks ja kirikuriigiks.
Koguneti sadade ja isegi tuhandete inimeste kaupa.
Ei tuntud teineteist ega ka preestreid.
Sellisel moel läks ristiusu ajalugu veel pikalt edasi.
Nüüd on meil eksperimentaalsed laboratooriumid.
On väiksemaid kogudusi, mis on regionaalsed
nagu meil Soomes.
On olemas veel isikulised kogudused, kus pole oluline geograafiline asukoht.
Veel on minikogudusi, mis ei kuulu ühtegi ühendusse.
Neid võib liigitada ka sõltumatute koguduste alla.
Suur osa kogudustest üle maailma ongi sõltumatud.
Selline olukord valitseb vähemalt Aasias, Aafrikas ja Lõuna-Ameerikas.
Mida me võiksime kõigest sellest õppida?
On neis peidus aardeid,
mida saaksime oma eludes ja kogudustes kasutada?
Või võime selle kõik tähelepanuta jätta?
Tapani, millised need aarded oleks?
Ma arvan, et ühtse kultuuri levik ja suured kirikuid Lääne-Euroopas
on olnud sel moel õnnistuseks, et see on meile toonud kultuuri,
teadmisi, ligimese armastust ja Jumala Sõnal põhinevaid seadusi.
Sel moel on see olnud meile õnnistuseks.
Nõrgaks küljeks on üksiku uskliku jaoks see,
et see on viinud kaugemale osadusest kaaskristlastega.
Kui mõtlen enda usuelule ja esitan endale küsimuse:
"Millises kogukonnas on mu usk kõige rohkem kasvanud?",
siis vastaksin, et kindlasti väiksemas rühmas,
kus on läheduses tuttavaid, kellele saab oma südant puistata
ning kellega koos palvetada ja uurida Jumala Sõna.
Ma ise küll mõtlen ja palvetan,
et sellelaadne organiseerumine kasvaks.
Muidugi peab kõige selle üle olema ka mingisugune järelevalve,
et mõned kanged tegelased ei kallutaks kedagi valesse suunda.
Selles on omad ohud ja meil on sellest halbu kogemusi.
Kindlasti vajame me mingisugust korda.
Piibliski kirjutatakse, et algkoguduses valitses organiseeritus.
Peab olema tööjaotus: õpetajad, evangelistid, karjased, prohvetid jne.
Kord peab alati valitsema - see on möödapääsmatu.
Mida head on tulnud minevikust?
Nagu Tapani mainis, on tulnud ühtne kultuur,
mis on mõjutanud tervet ühiskonda
ja sellega koos on tulnud erinevaid õnnistusi.
Võime sellest õppida, et kui kogudus üritab jõuda võimukoridoridesse,
kuhu ta Jumala Vaimu tõttu ei kuulu,
siis peaksime seda takistama.
Keskenduma sellele, et Jumala Sõna oleks meile kallis
ja püüaksime saada selle elustavat väge koguduse ellu.
See võib teostuda erinevates välistes struktuurides.
Vaimulikku elu pole vaja segada nende struktuuridega
ja inimliku organiseeritusega.
Me ei saa mõelda, et ainult see viis toimib
või too on see õige viis.
Siis kaotame midagi tohutult väärtuslikku,
mida Kristus on kogudusele andnud.
Ei saa mõelda nagu kogudus oleks piiratud seintega
või organisatsiooni skeemidega
või väljakujunenud formaalsustega jumalateenistuse rituaalides.
Kogudus - see on inimesed.
Jeesus elab inimeste südametes, mitte seinte vahel.
Siit võib Teda leida.
Tänud sulle Pasi ja tänud sulle Tapani
meeldiva arutelu eest
ja tänud ka TV7 vaatajatele selle eest,
et olite koos meiega sellel ajamatkal!
Järgmisel korral hüppame ajas edasi ja jõuame 400'ndatesse aastatesse.
Hakkame arutlema üsna keskse ja suure teema üle -
miks ja kuidas loobus kirik juudi juurtest?
Millised tagajärjed sellel olid,
kui juudi- ja pagankristlaste vahelised suhted katkesid
ja Kiriku suhted judaismiga jooksid täielikult karile.
Tulemused olid igati kohutavad.
Soovides toetada TV7 tööd, helista 900 1777 (kõne hind 7 eur)
või toeta meid pangaülekandega, leides infot: www.tv7.ee/toetamine/
Järgmisel korral on meiega Petri Kauhanen,
kes lahkab judaismi ja kristluse vahelisi
valulikke teemasid.
Õnnistatud uut nädalat ja viljakat aega koos Piibliga!
Tõlge: Kuno Kivikink